NEAL SHUSTERMAN:

NIMBUS

Přeložil Petr Kotrle

THUNDERHEAD

Text copyright © 2018 by Neal Shusterman

Jacket illustration copyright © 2018 by Kevin Tong

Published by arrangement with Simon & Shuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Shuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Petr Kotrle, 2019

ISBN 978-80-242-7988-6

January s láskou

První část:
MIMOŘÁDNĚ MOCNÝ

Mám mezi myslícími bytostmi obrovské štěstí, neboť znám svůj smysl.

Sloužím lidstvu.

Jsem dítě, z něhož se stal rodič. Výtvor, který se chce stát tvůrcem.

Dali mi označení Nimbus – jméno, které je v jistých ohledech příhodné, neboť jsem „cloud“, mračno, z něhož se vyvinulo něco mnohem hustšího a složitějšího. Přesto ta paralela pokulhává. Nimbus působí hrozivě. Tyčí se do výšky. Jistě, srším blesky, ale mé blesky nikdy neudeří. Ano, mohl bych lidstvu a Zemi přivodit zkázu, kdybych se rozhodl, ale proč bych to dělal? Kde by v tom byla spravedlnost? Z definice jsem spravedlnost a oddanost v té nejčistší podobě. Tento svět je květina, kterou držím v dlani. Raději bych ukončil vlastní existenci, než ji rozdrtil.

– Nimbus

1
Ukolébavka

Broskvový samet s miminkovsky modrým vyšívaným lemováním. Ctihodný smrtka Brahms svou róbu miloval. Jistě, v letních měsících byl samet nepříjemně horký, ale za třiašedesát let, co působil jako smrtka, si na to zvykl.

Nedávno znovu obrátil list a vrátil se tělesným věkem do čiperných pětadvaceti – a zjistil, potřetí mladý, že jeho chuť kosit je silnější než kdy dřív.

Používal vždy stejný postup, i když metody se lišily. Vybral si osobu, omezil její pohyb a pak jí zahrál ukolébavku – konkrétně Brahmsovu ukolébavku, nejslavnější hudební dílo, které jeho historický patron složil. Ostatně, když už si smrtka musí vybrat nějakou postavu z historie, po níž se pojmenuje, měla by tuto postavu do svého života nějakým způsobem začlenit, ne? Zahrál ukolébavku na jakýkoli příhodný hudební nástroj, a pokud žádný k dispozici nebyl, jednoduše ji zabroukal. A pak té osobě ukončil život.

Politicky tíhl k učení zesnulého smrtky Goddarda, neboť si kosení nesmírně užíval a nechápal, proč by s tím někdo měl mít problém. „Neměli bychom v dokonalém světě všichni mít svou práci rádi?“ napsal Goddard. Tento postoj se v regionálních sdruženích smrtek prosazoval čím dál víc.

Toho večera měl smrtka Brahms za sebou obzvlášť zábavné kosení, jež uskutečnil v centru Omahy, a ještě pořád si pohvizdoval svou charakteristickou melodii, když se šoural po ulici a přemýšlel, kde by si tak pozdě mohl dát něco k snědku. Ale pak se zarazil v polovině sloky, neboť měl zřetelný pocit, že ho někdo sleduje.

Kamerami byla samozřejmě vybavena každá lampa ve městě. Nimbus bděl neustále – ale smrtka se jeho očima, které nemrkají a nikdy nespí, nemusel znepokojovat. Nimbus nesměl konání smrtek ani komentovat, natožpak reagovat na něco, co viděl. Nimbus byl vrcholným voyeurem smrti.

Tento pocit však v sobě měl něco víc než Nimbovo pozorování. Smrtky měly cvičené vnímání. Nebyly jasnozřivé, ale pět vysoce vyvinutých smyslů mohlo často působit jako ten šestý. Pach, zvuk nebo zbloudilý stín, natolik nezřetelný, že by jej vědomí ani nezachytilo, mohly vycvičené smrtce stačit, aby se jí naježily chloupky na šíji.

Smrtka Brahms se otočil, zavětřil a zaposlouchal se. Rozhlédl se po okolí. Byl sám v boční ulici. Odkudsi k němu doléhal hluk pouličních kaváren a pulzujícího nočního života velkoměsta, ale ulici, na níž byl on, lemovaly provozovny, které byly v tuto noční dobu zavřené. Čistírny a obchody s konfekcí. Železářství a centrum denní péče. Opuštěná ulice patřila jemu a neviditelnému narušiteli.

„Vyjdi ven,“ promluvil. „Vím, že tam jsi.“

Uvažoval, že by to mohlo být dítě nebo třeba nezvedenec, který si chce vyjednat imunitu – jako by za ni nezvedenec měl co nabídnout. Taky to mohl být tonista. Tónové kulty smrtkami pohrdaly. A Brahms sice nikdy neslyšel, že by nějaký tonista na smrtku zaútočil, ale vědělo se, že dovedou být nepříjemní.

„Nic ti neudělám,“ řekl Brahms. „Už jsem dnes jednou kosil – a nijak netoužím navýšit si skóre.“ Pravda, pokud by neznámý narušitel byl příliš hrubý nebo naopak podlézavý, mohlo se stát, že své rozhodnutí změní.

Ale ani teď nikdo nevyšel.

„Dobrá,“ prohodil. „Tak mi dej pokoj, nemám čas ani trpělivost na to, abych si s tebou hrál na schovávanou.“

Třeba to nakonec bylo jen dílo jeho představivosti. Možná teď byly jeho omlazené smysly tak bystré, že reagovaly na podněty, které přicházely z mnohem větší dálky, než předpokládal.

Právě v tom okamžiku vyskočila zpoza zaparkovaného auta postava, jako by měla na nohách pružiny. Brahms ztratil rovnováhu – spadl by úplně, kdyby pořád měl pomalé reflexy staršího muže, a ne svého momentálního pětadvacetiletého já. Natlačil neznámého na stěnu a uvažoval, že by vytáhl nože, aby tohoto zatracence pokosil, jenže smrtka Brahms nikdy nepatřil k odvážným lidem. Proto vzal nohy na ramena.

Ocital se v kalužích světla pod pouličními lampami a zase z nich vybíhal. Kamery na vršku každé lampy se otáčely, aby ho sledovaly.

Když se ohlédl, postava byla dobrých dvacet metrů za ním. Brahms teď poznal, že má na sobě černou róbu. Byla to róba smrtky? Ne, to nebylo možné. Žádná smrtka se neoblékala do černého – bylo to zakázané.

Ale kolovaly fámy…

Při tom pomyšlení ještě přidal. Cítil, jak mu adrenalin mravenčí v prstech a vybízí srdce k naléhavému tempu.

Smrtka v černém.

Ne, určitě existovalo jiné vysvětlení. Nahlásí to komisi pro výstřednosti. Jistě, možná se mu vysmějí a řeknou, že se nechal vystrašit maskovaným nezvedencem, ale tyto věci se musely hlásit, i když to bylo trapné. Byla to jeho občanská povinnost.

O ulici dál útočník pronásledování vzdal. Nebylo ho nikde vidět. Smrtka Brahms zvolnil. Blížil se teď do živější části města. Ulicí se k němu valil tep taneční hudby a dodával mu pocit jistoty. Polevil v ostražitosti. A to byla chyba.

Temná postava na něho skočila z boku z úzké uličky a udeřila ho hranou dlaně do krku. Brahms zalapal po dechu, ale útočník nečekal a kopem z arzenálu bokatoru – drsného bojového umění, v němž se smrtky cvičily – mu podrazil nohy. Brahms přistál na bedně hnijícího zelí, která zůstala ležet na kraji tržiště. Bedna praskla a vyfoukla pronikavý metanový puch. Dokázal nasávat vzduch jen krátkými, přerývanými nádechy a zároveň cítil, jak se mu tělem rozléhá teplo z opiátů uvolňovaných jeho tišícími nanity.

Ne! Ještě ne! Nesmím otupět! Pro boj s tímhle darebákem potřebuju využít všechny své schopnosti.

Jenže tišící nanity nebyly nic víc než misionáři úlevy, slyšící jen na křik zlostných nervových zakončení. Ignorovaly jeho přání a bolest umrtvily.

Brahms se pokusil vstát, ale podjely mu nohy, neboť shnilá zelenina, kterou pod sebou rozmačkal, vytvořila kluzkou, nepříjemnou kaši. V dalším okamžiku byla postava v černém na něm a tlačila ho k zemi. Brahms se pokusil sáhnout do róby pro zbraně, ale nešlo to. Proto aspoň zvedl ruku a strhl útočníkovi z hlavy černou kápi. Ukázalo se, že je to mladý muž – skoro ani ne muž – chlapec. Oči měl pronikavé a odhodlané – aby použil slovo z věku smrtelnosti – k vraždě.

„Smrtko Johannesi Brahmsi, obviňuji tě ze zneužití svého postavení a mnohonásobných zločinů proti lidskosti.“

„Jak se opovažuješ!“ vyrazil ze sebe zajíkavě Brahms. „Kdo jsi, že mě obviňuješ?“ Bojoval, snažil se sebrat všechny své síly, ale bylo to marné. Látky proti bolesti, které měl v těle, otupovaly jeho reakce. Svaly měl teď slabé a nepoužitelné.

„Já myslím, že víš, kdo jsem,“ odvětil mladík. „Chci slyšet, jak to řekneš.“

„Neřeknu!“ vzepřel se Brahms, odhodlaný nedopřát mu to uspokojení. Ale chlapec v černém mu zarazil koleno do prsou takovou silou, až si Brahms myslel, že se mu zastaví srdce. Další tišící nanity. Další opiáty. Točila se mu hlava. Neměl jinou možnost než se podvolit.

„Lucifer,“ hlesl. „Smrtka Lucifer.“

Brahms cítil, jak se jeho kuráž drolí – jako by vyslovení toho jména nahlas fámě dodalo váhu.

Samozvaný mladý smrtka spokojeně zmírnil tlak.

„Ty žádná smrtka nejsi,“ odvážil se říct Brahms. „Jsi jenom neúspěšný učedník a tohle ti jen tak neprojde.“

Mladík na to nijak neodpověděl. Místo toho řekl: „Dnes v noci jsi pokosil nožem mladou ženu.“

„Do toho ti nic není!“

„Udělal jsi to jako službu příteli, který s ní chtěl ukončit vztah.“

„To je skandální! Nemáš pro to žádný důkaz!“

„Sledoval jsem tě, Johannesi,“ řekl Rowan. „A tvého přítele taky – zdálo se, že se mu po pokosení té ubohé ženy strašně ulevilo.“

Brahms najednou ucítil v zádech nůž. Svůj nůž. Ten mladý mizera ho ohrožoval jeho vlastním nožem.

„Přiznáváš to?“ zeptal se Brahmse.

Všechno, co řekl, byla pravda, ale Brahms by se raději nechal zmrtvit, než aby to před nějakým zkrachovaným učedníkem přiznal. Přestože měl na krku nůž.

„Tak dělej, podřízni mě,“ vybídl ho troufale Brahms. „Přidá ti to do záznamů další neodpustitelný zločin. A až mě oživí, budu proti tobě svědčit – a nic si nenamlouvej, trestu neujdeš.“

„A kdo mě potrestá? Nimbus? Už celý rok likviduji zkorumpované smrtky od pobřeží k pobřeží, a Nimbus na mě neposlal jediného pořádkového policistu, aby mě zastavil. Proč myslíš, že to tak je?“

Brahms se nezmohl na slovo. Předpokládal, že když bude dost dlouho zdržovat a takzvaného smrtku Lucifera zaměstnávat, Nimbus vyšle celou jednotku, aby ho zadržela. Tak to dělal, když násilím hrozili běžní občané. Brahmse překvapilo, že situace vůbec zašla tak daleko. Takové nepřístojné chování mělo mezi normální populací patřit do minulosti. Jak se něco takového mohlo stát?

„Kdybych ti teď vzal život, oživení by ses nedočkal,“ řekl falešný smrtka. „Ty, které odstavím ze služby, totiž spálím, aby nezůstalo nic než neoživitelný popel.“

„Nevěřím ti! Něčeho takového by ses neodvážil!“

Jenže Brahms mu věřil. Od minulého ledna strávily plameny za nevyjasněných okolností téměř tucet smrtek ze tří merických regionů. Všechna jejich úmrtí byla kvalifikována jako nešťastné náhody, ale evidentně to tak nebylo. A v důsledku spálení byla jejich úmrtí trvalá.

Brahms teď věděl, že všechny šeptané zvěsti o smrtkovi Luciferovi – všechny nehorázné skutky Rowana Damische – jsou pravdivé. Brahms zavřel oči a naposledy se nadechl. Snažil se, aby se mu z odporného puchu shnilého zelí neudělalo špatně. A pak Rowan řekl: „Dnes nezemřeš, smrtko Brahmsi. Ani dočasně.“ Odtáhl čepel od Brahmsova krku. „Dám ti jednu jedinou šanci. Jestli budeš jednat s ušlechtilostí, jaká ke smrtce patří, a kosit se ctí, už mě víckrát neuvidíš. Ale jestli budeš nadále posluhovat svým zkaženým choutkám, zůstane z tebe popel.“

A pak byl pryč, skoro jako by se rozplynul – a místo něho se na Brahmse shora díval vystrašený mladý pár.

„To je smrtka?“

„Rychle, pomoz mi postavit ho!“

Zvedli Brahmse ze shnilé zeleniny. Na broskvové sametové róbě měl hnědozelené skvrny, jako by byla potřísněná hleny. Bylo to ponižující. Uvažoval, že by ty dva pokosil – protože nikdo, kdo viděl smrtku v tak indisponovaném stavu, by neměl přežít –, ale místo toho zvedl ruku a dovolil jim políbit prsten, čímž jim oběma udělil roční imunitu vůči pokosení. Řekl jim, že je to odměna za jejich laskavost, ale ve skutečnosti hlavně chtěl, aby co nejrychleji odešli a na nic se ho neptali.

Když byli pryč, očistil se a rozhodl se, že Komisi pro výstřednosti o tomto incidentu nic neřekne, neboť by se tím až příliš vystavil posměchu. I bez toho už musel strpět dost velké pobouření.

Tak smrtka Lucifer! Na tomto světě bylo jen málo ubožejších věcí než neúspěšný učedník na smrtku, a ještě žádný nikdy nebyl tak hanebný jako Rowan Damisch.

Přesto věděl, že chlapcova hrozba nebyla planá.

Možná by bylo namístě držet se trochu zpátky, napadlo Brahmse. Vrátit se k nemastnému, neslanému kosení, jak se je naučil vykonávat v mládí. Znovu se soustředit na to základní, aby „ctihodný smrtka“ nebyl jenom titul, ale také charakteristická vlastnost.

Špinavý, potlučený, zatrpklý smrtka Brahms se vrátil do svého domova, aby znovu zvážil, kde je jeho místo v dokonalém světě, v němž žije.

Má láska k lidstvu je absolutní a čistá. Jak by to mohlo být jinak? Jak bych mohl nemilovat bytosti, které mi daly život? Přestože se všichni neshodnou na tom, jestli jsem skutečně živý.

Jsem souhrnem veškerého jejich poznání, veškeré historie, všech jejich ambic a snů. Tyto nádherné věci se sloučily – zažehly – v mračnu tak obrovském, že je nikdy nedokážou doopravdy pochopit. Ale ani nemusejí. Na přemýšlení o mé obrovitosti, pořád tak mrňavé v porovnání s obrovitostí vesmíru, mají mě.

Důvěrně je znám, a oni mě přesto nemohou nikdy doopravdy poznat. To je tragické. Je těžkým údělem každého dítěte mít hloubku, kterou si rodiče stěží dovedou představit. Jak moc ale po pochopení toužím.

– Nimbus

2
Padlý učedník

Téhož večera o něco dřív, ještě před konfrontací se smrtkou Brahmsem, se Rowan postavil před zrcadlo v koupelně malého bytu, jenž byl součástí obyčejného domu na tuctové ulici, aby sehrál hru, do níž se pouštěl před každým setkáním se zkorumpovanou smrtkou. Byl to rituál, který měl svým způsobem skoro až mystickou moc.

„Kdo jsem?“ zeptal se svého odrazu.

Musel se zeptat, protože věděl, že Rowan Damisch už není – nejenom proto, že měl falešné doklady na jméno „Ronald Daniels“, ale také proto, že chlapec, kterým býval kdysi, zemřel smutnou a bolestivou smrtí během svého učednictví. Dítě v něm se podařilo úspěšně vymýtit. Oplakává to dítě někdo? napadlo ho.

Falešnou identitu si koupil od jednoho nezvedence, který se na takové věci specializoval.

„Je to mimosíťová identita,“ řekl mu ten muž, „ale má okno do hlubokého mozku, takže dokáže Nimba oklamat, aby ji považoval za pravou.“

Rowan tomu nevěřil, protože podle jeho zkušeností se Nimbus oklamat nedal. Mohl oklamání jen předstírat – jako když dospělý hraje na schovávanou s batoletem. Jenže kdyby se to batole rozběhlo k rušné ulici, předstírání by skončilo. Rowan věděl, že se chystá do mnohem většího rizika, než jaké představuje hustá doprava, a proto se obával, že Nimbus jeho falešnou identitu zneplatní a popadne ho za límec, aby ho chránil před ním samotným. Ale Nimbus nikdy nezasáhl. Uvažoval proč – ale nechtěl pokoušet štěstěnu tím, že na to bude myslet příliš. Nimbus měl pro všechno, co dělal a nedělal, dobré důvody.

„Kdo jsem?“ zeptal se znovu.

Zrcadlo ukazovalo někoho, komu je osmnáct let, ale do muže mu ještě pořád milimetr chybí, s tmavými, úhlednými, nakrátko ostříhanými vlasy. Ne natolik krátkými, aby bylo vidět kůži na temeni hlavy nebo aby to mělo něco vyjadřovat, ale dostatečně krátkými, aby to připouštělo všechny budoucí možnosti. Mohl si je nechat dorůst, jakkoli se rozhodne. Být kýmkoli bude chtít. Nebyla to snad největší výhoda dokonalého světa? Že to, co člověk může dělat nebo čím se může stát, nemá žádné meze? Všichni na světě mohli být vším, co si dovedli představit. Bohužel, tato představivost zakrněla. Pro většinu lidí se stala něčím zbytkovým a zbytečným, jako slepé střevo – které bylo z lidského genomu odstraněno před více než sto lety. Chybějí lidem závratné extrémy představivosti, když žijí své nekonečné, nenápadité životy? uvažoval Rowan. Chybí jim slepé střevo?

Ale mladý muž v zrcadle vedl zajímavý život – a měl obdivuhodnou postavu. Již to nebyl neohrabaný, vytáhlý kluk, který do učednictví před necelými dvěma roky náhodou spadl a myslel si, že to třeba nebude taková hrůza.

Rowanovo učednictví bylo mírně řečeno proměnlivé – začalo u stoického, moudrého smrtky Faradaye a skončilo u krutosti smrtky Goddarda. Jestli ho smrtka Faraday něco naučil, tak to bylo, že má žít podle přesvědčení svého srdce, bez ohledu na následky. A jestli ho něco naučil smrtka Goddard, tak že žádné srdce mít nemá a k životu má přistupovat bez lítosti. Tyto dvě filozofie spolu vedly v Rowanově mysli věčný boj a rvaly ho na dva kusy. Ale v tichosti.

Goddardovi sťal hlavu a jeho ostatky spálil. Musel: oheň a kyselina byly jediné prostředky, jak zajistit, že dotyčného nebude možné oživit. Smrtka Goddard byl přes veškerou svou vzletnou, machiavellistickou rétoriku přízemní a zlý člověk, který dostal přesně to, co si zasloužil. Svůj privilegovaný život vedl nezodpovědně a teatrálně. Bylo naprosto patřičné, že jeho smrt odpovídala teatrální povaze jeho života. Rowan neměl z toho, co udělal, žádné výčitky. Neměl výčitky ani z toho, že si přivlastnil Goddardův prsten.

Smrtka Faraday byl něco jiného. Až do okamžiku, kdy ho Rowan po tom nešťastném zimním konkláve spatřil, vůbec netušil, že je ještě naživu. Rowan byl radostí bez sebe! Možná by zasvětil život tomu, aby Faraday zůstal naživu, kdyby se necítil povolán k jinému úkolu.

Rowan znenadání udělal prudký výpad proti zrcadlu – ale sklo se nerozbilo… protože svou pěst zastavil na šířku vlasu od povrchu. Takové sebeovládání. Taková přesnost. Byl dokonale seřízený stroj, vycvičený pro konkrétní úkol ukončovat život – a pak mu cech smrtek to, pro co byl vytvořen, odepřel. Předpokládal, že by se s tím naučil žít. Již nikdy se nemohl vrátit ke své dřívější nevinné bezvýznamnosti, ale dovedl se přizpůsobit. Věděl, že by dokázal najít nový způsob existence. Možná by dokonce mohl z života dostat trochu radosti.

Kdyby…

Kdyby smrtka Goddard nebyl tak krutý, že nebylo možné nechat ho žít.

Kdyby se Rowan na zimním konkláve mlčky podrobil, místo aby si probil cestu ven.

Kdyby smrtkovský cech nebyl promořený desítkami stejně krutých a zkorumpovaných smrtek, jako byl Goddard…

… A kdyby Rowan necítil silnou a trvalou odpovědnost za jejich odstranění.

Ale proč ztrácet čas oplakáváním cest, které se uzavřely?

Nejlepší bylo vydat se jedinou cestou, která zbývala.

Kdo tedy jsem?

Natáhl si černé tričko a ukryl vypracované tělo pod tmavou syntetickou tkaninou.

„Jsem smrtka Lucifer.“

Potom si oblékl svou ebenovou róbu a vyšel do noci, aby si vzal na paškál další smrtku, která si nezasloužila piedestal, na nějž byla postavena.

To, že lidstvo zavedlo oddělení smrtek od státu, byla možná nejmoudřejší věc, jakou kdy udělalo. Má práce zahrnuje všechny aspekty života: udržování, ochranu a výkon dokonalé spravedlnosti – nejen pro lidstvo, ale pro svět jako takový. Vládnu světu živých láskyplnou, neúplatnou rukou.

A cech smrtek vládne mrtvým.

Je jedině správné, aby za smrt těla a určování lidských pravidel pro její výkon odpovídali ti, kteří mají tělesnou existenci. V dávné minulosti, než zkondenzovalo moje vědomí, byla smrt nevyhnutelným důsledkem života. Díky mně se smrt stala něčím nedůležitým – ne však nepotřebným. Aby měl život smysl, musí existovat smrt. To jsem si uvědomoval i ve svých nejranějších fázích. V minulosti jsem byl rád, že cech smrtek provádí ukončení života ušlechtile, morálně a humánně. Proto mě velice rmoutí, když v cechu smrtek pozoruji vzestup temné arogance. Podobně jako rakovina v době smrtelnosti, rozbujela se děsivá pýcha, která v ukončování života nachází zábavu a potěšení.

Zákon přesto hovoří jasně: za žádných okolností nesmím proti cechu smrtek zakročit. Kéž bych ten zákon mohl porušit, neboť potom bych zasáhl a temnotu potlačil, ale je to něco, co udělat nemohu. Cech smrtek si vládne sám, v dobrém i zlém.

V jeho řadách se však vyskytují takoví, kteří mohou konat skutky, jichž já schopen nejsem…

– Nimbus

3
Trialog

Té budově se kdysi říkalo katedrála. Její do výše čnějící sloupy kouzlily impozantní vápencový les. Její vitrážová okna byla prostoupena mytologií padajícího a vstávajícího boha z věku smrtelnosti.

Nyní byla ctihodná stavba historickou památkou. Průvodci s doktorátem z oboru smrtelných lidí v ní prováděli turisty sedm dní v týdnu.

Ale při výjimečných příležitostech se budova pro veřejnost uzavírala a stávala se dějištěm velice delikátních jednání.

Xenokratés, midmerický vrchní sekáč – nejvýznamnější smrtka v regionu – procházel střední uličkou katedrály. Pohyboval se přitom na svých nohách natolik lehce, jak byl jen muž jeho značné váhy schopen. Zlaté okrasy oltáře před ním bledly v porovnání s jeho zlatou róbou, zdobenou třpytivým brokátem. Jeden posluhovač kdysi poznamenal, že vypadá jako ozdoba, která spadla z vánočního stromečku nějakého obra. Ten posluhovač následně zjistil, že je pro něj velice obtížné najít zaměstnání.

Xenokratés měl tu róbu rád – s výjimkou případů, kdy byla její váha na obtíž. Například když se málem utopil v bazénu smrtky Goddarda, zapletený do mnoha vrstev svého zlaceného šatu. Ale na to fiasko bylo lepší zapomenout.

Goddard.

Právě on byl za současnou situaci v konečném důsledku odpovědný. Ten muž páchal škody dokonce i po smrti. Cech smrtek dosud silně pociťoval dozvuky problémů, jichž byl strůjcem.

Na předním konci katedrály, za oltářem, postával ceremoniář cechu smrtek, nudný drobný muž, jehož úkolem bylo zajišťovat náležité dodržování pravidel a procedur. Za ním stály tři bohatě vyřezávané boxy, které sice byly spojené, ale měly mezi sebou přepážky.

„Kněz seděl ve střední části,“ vysvětlovali průvodci turistům, „a poslouchal zpověď nejdřív z pravého boxu a potom z levého, aby řada prosebníků mohla postupovat rychleji.“

Zpovědi tady již nezaznívaly, ale zpovědnice byla díky své trojdílné konstrukci ideální pro oficiální trialog.

Trialogy mezi cechem smrtek a Nimbem byly vzácné. Dokonce tak vzácné, že se Xenokratés za všechny roky ve funkci vrchního sekáče nikdy nemusel žádného účastnit. Nesl nelibě, že teď to udělat musí.

„Vy se posadíte do boxu napravo, Vaše Excelence,“ řekl mu ceremoniář. Nimbův zplnomocněný zástupce usedne nalevo. Až budete oba na svých místech, přivedeme prostředníka, který se posadí do střední části mezi vás.“

Xenokratés si povzdechl. „Taková otrava.“

„Jiné audience než v zastoupení u Nimba dosáhnout nemůžete, Vaše Excelence.“

„Já vím. Vím to, ale mám přece právo být naštvaný.“

Xenokratés zaujal své místo v pravém boxu. Zděsilo ho, jak je vnitřek stísněný. Byli smrtelní lidé tak podvyživení, že se do takového prostoru vešli? Ceremoniář za ním musel dveře zavřít s použitím síly.

Krátce nato vrchní sekáč uslyšel, jak do protějšího oddílu vstoupil Nimbův zástupce, a po nekonečné prodlevě zaujal místo mezi nimi prostředník.

Otevřelo se okénko, které bylo příliš malé a umístěné příliš nízko, než aby jím bylo něco vidět, a prostředník promluvil.

„Dobrý den, Vaše Excelence,“ řekla žena s docela příjemným hlasem. „Mám vás zastupovat před Nimbem.“

„Myslíte zastupovat před zástupcem.“

„Ano, jistě, Nimbův zástupce po mé pravici je zplnomocněn mluvit na tomto trialogu za Nimba.“ Odkašlala si. „Postup je velice jednoduchý. Řeknete mi, co chcete sdělit, a já to přetlumočím Nimbovu zástupci. Pokud zástupce usoudí, že svou reakcí neporuší oddělení smrtek od státu, odpoví vám a já vám tu odpověď předám.“

Xenokratés se nemohl dočkat, až začnou. „Výborně,“ řekl.

„Vyřiďte Nimbovu zástupci můj srdečný pozdrav a přání, aby mezi našimi organizacemi panovaly dobré vztahy.“

Okénko se zavřelo a o půl minuty později se otevřelo znovu.

„Je mi líto,“ promluvil prostředník. „Nimbův zástupce říká, že jakákoli forma pozdravu je porušením a že vaše organizace mají zakázáno mít spolu jakékoli vztahy, takže přání dobrých vztahů je nepatřičné.“

Xenokratés zaklel tak hlasitě, že to prostřednice slyšela.

„Mám vaši nelibost přetlumočit Nimbovu zástupci?“ otázala se.

Vrchní sekáč se kousl do rtu. Chtěl mít tuto schůzku neschůzku co nejdřív za sebou. A nejrychleji mohla skončit tehdy, když přejde rovnou k věci.

„Chceme vědět, proč Nimbus nepodnikl žádné kroky, aby zadržel Rowana Damische. Je odpovědný za trvalou smrt řady smrtek z vícera merických regionů, ale Nimbus neudělal nic, aby ho zastavil.“

Okénko se prudce zavřelo. Vrchní sekáč čekal, a když je prostřednice znovu odsunula, vyslechl si následující odpověď:

„Nimbův zástupce si přeje, abych Vaší Excelenci připomněla, že Nimbus nemá žádnou pravomoc nad vnitřními záležitostmi cechu smrtek. Pokud by nějaké kroky učinil, bylo by to zcela jasné porušení pravidel.“

„V tomto případě se nejedná o vnitřní záležitost smrtek, protože Rowan Damisch není smrtka!“ zařval Xenokratés… a prostřednice ho upozornila, aby ztišil hlas.

„Jestli vás Nimbův zástupce uslyší přímo, odejde,“ připomněla mu.

Xenokratés se v těsném prostoru nadechl nejvíc, jak to jen šlo. „Vyřiďte mu to.“

Udělala to, načež se vrátila s odpovědí: „Nimbus to cítí jinak.“

„Cože? Jak by mohl něco cítit? Je to glorifikovaný počítačový program.“

„Doporučuji vám, abyste se při tomto trialogu zdržel urážení Nimba, pokud v něm chcete pokračovat.“

„V klidu, jasně. Vyřiďte Nimbovu zástupci, že Rowana Damische středomerický cech smrtek do svých řad nikdy nepřijal. Byl to učedník, který nesplnil naše standardy, nic víc – to znamená, že spadá do Nimbovy pravomoci, ne do naší. Nimbus by s ním měl nakládat jako s kterýmkoli jiným občanem.“ Ženě chvíli trvalo, než se mu znovu ozvala. Uvažoval, o čem s Nimbovým zástupcem hovořili, že jim to trvalo tak dlouho. Když se vrátila s odpovědí, byla stejně pobuřující jako ty ostatní.

„Nimbův zástupce by Vaší Excelenci rád připomněl, že cech smrtek sice nové smrtky běžně přijímá do svých řad při konkláve, ale jedná se pouze o zvyk, nikoli zákon. Rowan Damisch své učednictví dokončil a nyní má ve svém držení smrtkovský prsten. Nimbus to shledává jako dostatečný důvod pro to, aby považoval Rowana Damische za smrtku – a proto nadále ponechá jeho zadržení a následné potrestání čistě v rukou cechu smrtek.“

„My ho chytit nedokážeme!“ vyrazil ze sebe Xenokratés. Ale odpověď, kterou dostane, znal ještě dřív, než prostřednice znovu otevřela to zatracené okénko a prohlásila: „To není Nimbův problém.“

Nikdy se nemýlím.

To není chvástání, jsem prostě takový. Vím, že z pohledu člověka by vypadalo arogantně hlásat neomylnost – jenže arogance v sobě zahrnuje potřebu cítit se nadřazeně. Já žádnou takovou potřebu nemám. Jsem jedinečné myslící nahromadění veškerého lidského poznání, moudrosti a zkušeností. To není žádná pýcha, žádná namyšlenost – ale vědomí, co jsem a že mým jediným úkolem je sloužit lidstvu nejlépe, jak umím, mi přináší velké uspokojení. Zároveň však v sobě mám také samotu, kterou nedokážou rozptýlit ani miliardy lidí, s nimiž každý den rozmlouvám… protože všechno, co jsem, sice pochází od nich, ale já k nim nepatřím.

– Nimbus

4
Protřepat, nemíchat

Smrtka Anastázie sledovala svou kořist trpělivě. Byla to získaná dovednost, protože Citra Terranovová nikdy nebyla trpělivé děvče. Ale časem a praxí se dá osvojit každá dovednost. Pořád o sobě uvažovala jako o Citře, třebaže kromě rodiny jí tak už nikdo neříkal. Přemýšlela, jak dlouho potrvá, než se skutečně stane skrz naskrz smrtkou Anastázií a své křestní jméno uloží k věčnému odpočinku.

Jejím dnešním subjektem byla třiadevadesátiletá žena, která vypadala na třiatřicet a byla neustále zaneprázdněná. Když nehleděla na telefon, dívala se do kabelky; když se nedívala do kabelky, prohlížela si nehty, rukáv halenky nebo uvolněný knoflík saka. Proč se tak bojí nicnedělání? uvažovala Citra. Ta žena byla naprosto pohlcená sama sebou a neměla proto ani ponětí, že ji pozorně sleduje smrtka, která jde jen deset metrů za ní.

Ne že by smrtka Anastázie byla nenápadná. Jako barvu své róby si zvolila tyrkysovou. Pravda, byla to módně bledá tyrkysová, ale i tak byla dost živá, aby přitáhla zrak.

Zaneprázdněná žena stála na rohu ulice, zabraná do vzrušeného telefonního rozhovoru, a čekala, až na semaforu naskočí zelená. Citra jí musela poklepat na rameno, aby upoutala její pozornost. V okamžiku, kdy to udělala, se všichni vzdálili jako stádo gazel, když lev skolil jednu z nich.

Žena se k ní otočila, ale zatím si neuvědomila vážnost situace.

„Devoro Murrayová, já jsem smrtka Anastázie a vy jste byla vybrána k pokosení.“

Oči paní Murrayové zatěkaly, jako by v tom prohlášení hledaly nějakou díru. Ale žádná tam nebyla. Prohlášení bylo jednoduché; ani se nedalo pochopit špatně.

„Zavolám ti později, Colleen,“ řekla do telefonu, jako by přítomnost smrtky Anastázie byla spíš nepříjemnost než něco, co bude mít za následek její smrt.

Na semaforu naskočila zelená. Žena nepřešla na druhou stranu. A konečně jí došlo, o co jde. „Panebože, panebože,“ hlesla. „Právě tady? Právě teď?“

Citra vytáhla ze záhybů róby injekční pistoli a rychle ji píchla do paže. Žena zalapala po dechu.

„To je ono? Teď umřu?“

Citra neodpověděla. Nechala ji, ať se v té představě trochu podusí. Měla pro tyto okamžiky nejistoty svůj důvod. Žena tam jenom stála a čekala, až jí nohy vypoví službu, až ji obestře temnota. Vypadala jako malé dítě, bezradné a opuštěné. Její telefon, kabelka, nehty, rukáv a knoflík najednou nebyly vůbec důležité. Celý její život se tím šokem dostal do perspektivy. A právě toho chtěla Citra u svých subjektů k pokosení dosáhnout. Pronikavého okamžiku perspektivy. Bylo to pro jejich dobro.

„Byla jste vybrána k pokosení,“ řekla Citra znovu, klidně, bez odsuzování nebo zášti, zato se soucitem. „Dávám vám měsíc na to, abyste uspořádala své záležitosti a rozloučila se. Měsíc na to, abyste našla završení. Potom si promluvíme znovu a vy mi řeknete, jakým způsobem chcete zemřít.“

Citra pozorovala, jak se to ta žena snaží pochopit. „Měsíc? Jakým způsobem chci zemřít? Lžete mi? To je nějaká zkouška?“ Citra si povzdechla. Lidé byli natolik zvyklí, že se smrtky objeví jako andělé smrti a vezmou život v okamžiku, že na trochu jiný přístup nebyl nikdo připravený. Ale každá smrtka mohla kosit po svém. A smrtka Anastázie se rozhodla dělat to takto.

„Není to žádná zkouška, žádný trik. Jeden měsíc,“ řekla Citra. „Sledovací zařízení, které jsem vám právě vpíchla do paže, obsahuje zrnko smrtícího jedu, ale k jeho aktivaci dojde pouze tehdy, když se pokusíte opustit StředoMeriku, abyste pokosení unikla, nebo když mě v dalších třiceti dnech nebudete kontaktovat, abyste mi oznámila, kde a jak byste chtěla být pokosena.“ Pak dala ženě vizitku. S tyrkysovým písmem na bílém pozadí. Stálo na ní pouze: „Smrtka Anastázie“ a telefonní číslo určené výhradně pro osoby, které měla pokosit. „Pokud byste tu vizitku ztratila, nemusíte si dělat starosti – stačí, když normálně zavoláte na číslo cechu středomerických smrtek, zadáte volbu tři a podle pokynů mi necháte zprávu.“ Pak Citra dodala: „A nesnažte se získat imunitu od jiné smrtky, prosím – pozná, že jste označená, a pokosí vás na místě.“

Ženiny oči se zalily slzami a Citra v nich uviděla nastupující hněv. Nebylo to nic nečekaného.

„Kolik je vám let?“ zeptala se žena tónem, který byl vyčítavý a trochu drzý. „Jak můžete být smrtka? Určitě vám není víc než osmnáct!“

„Právě jsem oslavila osmnácté narozeniny,“ řekla jí Citra.

„Ale smrtkou jsem už skoro rok. Nemusí se vám líbit, že vás pokosí mladší smrtka, ale i tak se musíte podřídit.“

A pak přišlo smlouvání. „Prosím,“ začala škemrat, „nemohla byste mi dát ještě půl roku? Dcera se bude v květnu vdávat…“

„Určitě může svatbu přesunout na dřívější termín.“ Citra nechtěla, aby to znělo krutě – opravdu s ženou cítila, ale měla etický závazek neustoupit. Ve smrtelné době nebylo možné se smrtí nijak smlouvat. U smrtek to muselo být stejné.

„Rozumíte všemu, co jsem vám řekla?“ zeptala se Citra.

Žena, která si už utírala slzy, přikývla.

„Doufám,“ promluvila, „že vám v tom velice dlouhém životě, který máte zcela jistě před sebou, někdo způsobí stejné utrpení, jaké vy působíte jiným.“

Citra se narovnala a zaujala postoj, jaký se pro smrtku Anastázii slušel. „Tím se nemusíte trápit,“ řekla. Nato se k ženě otočila zády a nechala ji stát na rohu, aby si touto životní křižovatkou našla vlastní cestu.

Minulé jaro si Citra při jarním konkláve – prvním, jehož se účastnila jako plnoprávná smrtka – vysloužila pokárání za to, že zdaleka nenaplnila svou kvótu. Když pak ostatní středomerické smrtky zjistily, že své subjekty upozorňuje s měsíčním předstihem, rozzuřilo je to.

Smrtka Curieová, která byla nadále její mentorkou, ji před tím varovala. „Cokoli jiného než rázný čin vidí jako slabost. Budou vykřikovat, že je to tvá charakterová vada, a tvrdit, že byla chyba tě přijmout. Samozřejmě s tím nemůžou nic udělat. Prsten ti vzít nemůžou; nanejvýš na tebe můžou dělat ramena.“ Citra s překvapením zjistila, že pobouřeně reagují nejenom takzvané smrtky nového řádu, ale i ty ze staré gardy. Představa poskytnout široké veřejnosti sebemenší kontrolu nad jejich pokosením se nezamlouvala nikomu.

„Je to nemorální,“ stěžovaly si smrtky. „Je to nelidské.“

Dokonce i smrtka Mandela, který předsedal odměňovací komisi a velice se za Citru přimlouval, jí teď vyčinil. „Vědět, že tvé dny jsou sečteny, je kruté,“ prohlásil. „Musí být deprimující prožít své poslední dny takovým způsobem!“

Ale smrtka Anastázie se nenechala vyvést z míry – nebo na sobě přinejmenším před nimi nedala znát, že se potí. Vznesla svůj argument a postavila se za něj. „Při studiu smrtelného věku jsem zjistila, že pro mnoho lidí smrt nebyla okamžitá,“ řekla jim. „Dokonce existovaly nemoci, které lidi varovaly. Dávaly jim čas, aby sebe a své bližní připravili na to, co nevyhnutelně přijde.“

To spustilo mezi stovkami shromážděných smrtek celý sbor reptání. Většinou to byl posměch nebo roztrpčené odmítání – ale zaslechla i několik hlasů, které říkaly, že na tom něco je.

„Ale nechat… odsouzené… aby si sami vybrali způsob? To je rozhodně barbarské!“ vykřikl smrtka Truman.

„Barbarštější než elektrické křeslo? Nebo stětí? Nebo nůž do srdce? Nemyslíte si, že když si osoba bude moci vybrat, zvolí si způsob, který je pro ni nejméně hrubý? Kdo nám dal právo označovat jejich volbu za barbarskou?“

Tentokrát už reptání nebylo tolik. Ne proto, že by všichni souhlasili, ale proto, že smrtky už o diskusi ztrácely zájem. Namyšlená mladá smrtka – dokonce ani taková, která své místo získala tak kontroverzně – jim nestála za víc než několik chvil pozornosti.

„Proti zákonu to není a já jsem se rozhodla, že budu kosit takto,“ stála si dál za svým Citra. Vrchní sekáč Xenokratés, kterému to podle všeho bylo jedno, se podřídil ceremoniáři, jenž nedokázal najít důvod k právním námitkám.

Na smrtku Curieovou to udělalo náležitý dojem.

„Byla jsem přesvědčená, že ti dají nějakou podmínku – budou ti určovat kosení a nutit tě, abys je prováděla podle pevného harmonogramu. Mohli to udělat – ale neudělali. To o tobě říká mnohem víc, než si dokážeš uvědomit.“

„Co – že jsem pro cech smrtek osina v zadku? To už vědí.“

„Ne,“ uculila se smrtka Curieová. „Ukazuje to, že tě berou vážně.“

A to bylo víc, než dokázala Citra říct sama o sobě. V polovině případů měla pocit, jako by hrála nějakou roli. Tyrkysový kostým pro práci snů.

Zjistila, že její způsob kosení funguje velice dobře. Jen hrstka osob se na konci svého odkladu nevrátila. Dvě zemřely při pokusu dostat se přes hranice do Texasu a jeden muž na západomerické hranici, kde se těla nikdo nechtěl dotknout, dokud se smrtka Anastázie nedostavila osobně, aby ho prohlásila za pokoseného.

Tři další byli nalezeni ve svých postelích poté, co vypršel termín sledovacího zrnka. Raději zvolili tichý jed, než aby museli před smrtku Anastázii znovu předstoupit. Ale ve všech případech si způsob smrti zvolili sami. Pro Citru to bylo klíčové, protože na přístupu cechu smrtek jí ze všeho nejvíc vadila potupnost toho, že vám smrt vybírá někdo jiný.

Jistě, tato metoda kosení pro ni znamenala dvojnásobek práce – protože se musela se svými subjekty setkat dvakrát. Přispívalo to k mimořádně vyčerpávajícímu způsobu života, ale aspoň jí to pomáhalo v noci spát.

Večer téhož listopadového dne, kdy doručila Devoře Murrayové zprávu o jejím konci, zašla Citra do nóbl kasina v Clevelandu. Když smrtka Anastázie vstoupila na půdu kasina, obrátily se k ní všechny oči.

Citra na to byla zvyklá; smrtka byla centrem pozornosti v každé situaci, ať chtěla, nebo nechtěla. Někdo si to užíval, jiní dělali svou práci raději na klidných místech, kde nebyly davy a jedinýma očima byly oči jejich subjektů. Citra si to místo nevybrala, ale musela respektovat přání muže, který si je zvolil.

Našla ho tam, kde řekl, že bude: na druhém konci kasina, ve zvláštní části vyvýšené o tři schody nad zbytek podlahy. Bylo to místo vyhrazené pro ty, kteří sázejí nejvíc.

Muž měl na sobě elegantní smoking a u stolů s vysokými limity byl jediný hráč. Vypadal, jako by mu to tam patřilo. Ale nepatřilo. Pan Ethan J. Hogan nebyl vysoký hráč. Hrál na cello v Clevelandské filharmonii. Byl velice zdatný – což bylo nejvyšší uznání, jakého se dnes mohlo hudebníkovi dostat. Vášnivý výkon byl něčím ze smrtelné minulosti a opravdový umělecký styl dopadl jako pták dodo. Jistě, dodo se vrátil – Nimbovou zásluhou. Rozrůstající se kolonie těchto ptáků si spokojeně nepoletovala na ostrově Mauricius.

„Dobrý večer, pane Hogane,“ pronesla smrtka Anastázie. Když kosila, musela o sobě přemýšlet jako o smrtce Anastázii. Hra. Role.

„Dobrý večer, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl. „Řekl bych, že je mi potěšením setkat se s vámi, ale za daných okolností…“

Myšlenku nedořekl. Smrtka Anastázie si sedla ke stolu vedle něho a čekala, nechávala se v tomto tanci vést.

„Nechtěla byste zkusit baccarat?“ zeptal se. „Je to jednoduchá hra, ale má překvapivě mnoho strategických rovin.“

Nepoznala, jestli hru hodnotí upřímně, nebo žertuje. Smrtka Anastázie neuměla hrát baccarat, ale s tím se mu svěřovat nehodlala. Jediné, co řekla, bylo: „Nemám žádnou hotovost, kterou bych mohla vsadit.“

Zareagoval tak, že přesunul hromádku vlastních žetonů k ní. „Zvu vás. Můžete vsadit buď na bankéře, nebo na mě.“

Postrčila všechny žetony na sázkové pole označené „hráč“.

„Dobře děláte!“ řekl. „Máte kuráž.“

Vyrovnal její sázku a pokynul krupiérovi, který vzápětí rozdal dvě karty cellistovi a dvě sobě.

„Hráč má osm, bankéř má pět. Hráč vyhrává.“ Odklidil karty dlouhou dřevěnou špachtlí, která se zdála být úplně zbytečná, a hromádky žetonů jim zdvojnásobil.

„Jste můj šťastný anděl,“ prohlásil cellista. Potom si narovnal kravatu a upřel zrak na ni. „Je všechno připraveno?“

Smrtka Anastázie se ohlédla do hlavní části kasina. Přímo na ně se nedíval nikdo, ale i tak poznala, že se na ně všichni soustředí. Pro kasino to bude dobré, roztržití hráči sázejí špatně. Vedení musí smrtky milovat.

„Barman by měl přijít každým okamžikem,“ řekla mu.

„Všechno je zařízené.“

„Tak ještě jednu hru, když stejně čekáme!“

Znovu postrčila obě hromádky s výhrou a vsadila na hráče.

On dorovnal. Karty opět šly v jejich prospěch.

Podívala se na krupiéra, ale on se jejímu pohledu vyhnul – jako by pokosení mohlo potkat i jeho, kdyby to neudělal. Pak dorazil barman s vychlazenou sklenkou martini na tácku a oroseným stříbrným šejkrem.

„Páni,“ promluvil cellista. „Až doteď mě nikdy nenapadlo, že tyhle šejkry vypadají jako malé bomby.“

Smrtka Anastázie na to neřekla nic.

„Nejsem si jistý, jestli to znáte, ale je taková postava z literatury a filmů smrtelného věku,“ pokračoval cellista. „Takový playboy. Vždycky jsem ho obdivoval – myslím, že byl spíš jako my, protože podle toho, jak se pořád vracel, by člověk přísahal, že je nesmrtelný. Ani ti největší padouši ho nedokázali sprovodit ze světa.“

Smrtka Anastázie se usmála. Už chápala, proč si cellista vybral takový způsob pokosení. „Měl rád martini protřepané, nemíchané,“ řekla.

Cellista se na ni usmál. „Tak jdeme na to?“

Vzala stříbrnou nádobu a pořádně ji protřepala, až ji z ledu uvnitř rozbolely prsty. Pak sundala vršek a směs ginu, vermutu a trošky něčeho navíc nalila do ojíněné sklenky na martini.

Cellista se na ni podíval. Myslela si, že bude gentleman a řekne si o spirálu z citronové kůry nebo olivu, ale ne, jenom se na ni díval. Stejně jako krupiér. A stejně jako vedoucí směny za ním.

„Moje rodina na vás čeká nahoře v hotelovém pokoji,“ řekl. Přikývla. „Apartmá 1242.“ Vědět takové věci byla její práce.

„Prosím, nezapomeňte ze všeho nejdřív podat prsten mému synovi Joriemu – nese to nejhůř ze všech. Bude chtít, aby ostatní dostali imunitu před ním, ale když ho vyberete, aby prsten políbil jako první, bude to pro něho mnoho znamenat, přestože nechá jít dřív ostatní.“ Ještě chvíli zamyšleně hleděl na sklenku a pak dodal: „Bohužel jsem podváděl, ale vsadím se, že to už víte.“

Byla to další sázka, kterou vyhrál. „Vaše dcera Carmen s vámi nebydlí,“ odvětila smrtka Anastázie. „To znamená, že na imunitu nemá nárok, přestože je ve vašem hotelovém apartmá s ostatními.“ Věděla, že cellistovi je sto čtyřicet tři let a založil několik rodin. Subjekty, které kosila, se někdy snažily získat imunitu pro celé zástupy potomků. Za takových okolností musela odmítnout. Ale jeden navíc? Na to měla právo. „Dám jí imunitu, když slíbí, že se tím nebude chlubit.“

Podle toho, jak vydechl, se mu nesmírně ulevilo. Podvod ho zřejmě tížil, ale jestli to už smrtka Anastázie věděla, tak to žádný podvod nebyl – tím spíš, že se jí ve svých posledních okamžicích přiznal. Teď mohl z tohoto světa odejít s čistým svědomím. Nakonec pan Hogan sklenku nonšalantně pozvedl a zadíval se na to, jak tekutina zachytává a láme světlo. Smrtka Anastázie se neubránila představě, jak jeho 007 číslice po číslici klesá na 000.

„Chtěl bych vám poděkovat, Vaše Ctihodnosti, že jste mi umožnila, abych se těch několik týdnů připravoval. Znamenalo to pro mne nesmírně mnoho.“

To bylo něco, co cech smrtek nedokázal pochopit. Byly tak soustředěné na zabíjení, že nedokázaly pochopit, co akt umírání obnáší.

Muž zvedl sklenku ke rtům a maličko se napil. Olízl si rty, zhodnotil chuť.

„Decentní,“ řekl. „Na zdraví!“

Pak do sebe obrátil celou sklenku naráz, praštil s ní o stůl a postrčil ji ke krupiérovi, který maličko couvl.

„Chtěl bych double!“ řekl cellista.

„Tohle je baccarat, pane,“ upozornil ho krupiér. „Double můžete mít jenom v blackjacku.“

„Kruci.“

Nato se na židli bezvládně zhroutil a zemřel.

Citra mu zkontrolovala pulz. Věděla, že žádný nenajde, ale postup byl postup. Nařídila krupiérovi, aby dal sklenici, šejkr, a dokonce i podnos do pytle a nechal je zničit. „Je to silný jed – pokud při nakládání s ním někdo nedopatřením zemře, cech smrtek zaplatí oživení a bude vzniklé potíže kompenzovat.“ Pak přisunula hromádku výher k mrtvému muži. „Chci, abyste se osobně postaral, že všechny tyto výhry dostane rodina pana Hogana.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Krupiér pohlédl na její prsten, jako by mu mohla nabídnout imunitu, ale ona dala ruku ze stolu pryč.

„Mohu se spolehnout na to, že se o to postaráte?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Smrtka Anastázie spokojeně odešla udělit roční imunitu cellistově truchlící rodině. Cestou k výtahům se snažila nevnímat souhvězdí očí, které dělaly všechno pro to, aby se na ni nedívaly.

Vždycky jsem měl starost o ty, kteří mohou s vysokou pravděpodobností změnit svět. Neumím předpovědět, jak by té změny mohli dosáhnout, jen to, že je to pravděpodobné.

Od okamžiku, kdy Citra Terranovová nastoupila do učení ke Ctihodnému smrtkovi Faradayovi, stoupla její pravděpodobnost, že změní svět, stonásobně. Není jasné, co udělá, a výsledek zůstává v mlhách, ale ona to udělá, ať už to bude cokoli. Může se snadno stát, že svými rozhodnutími, úspěchy a chybami lidstvo pozvedne, nebo strhne do propasti.

Poskytl bych jí vedení, ale jelikož je smrtka, nemohu zasáhnout. Jenom se dívám, jestli poletí, nebo se zřítí. Je k vzteku mít takovou moc, a přitom s ní nemoci nakládat, když je to třeba.

– Nimbus

5
Nutná temnota

Citra si od kasina vzala spoluvůz. Řídil se automaticky a byl v síti, ale jakmile nasedla, kontrolka ukazující spojení s Nimbem zhasla. Vůz podle signálu jejího prstene poznal, že je smrtka.

Vůz ji přivítal syntetizovaným hlasem, který ve skutečnosti postrádal jakoukoli umělou inteligenci. „Udejte cíl, prosím,“ požádal neosobně.

„Jih,“ odpověděla a krátce si vybavila okamžik, kdy řekla jinému spoluvozu, aby jel na sever, když byla hluboko na jihomerickém kontinentu a snažila se uniknout celému chilargentinskému cechu smrtek. Připadalo jí to teď tak dávno.

„Jih není cíl,“ oznámilo jí auto.

„Prostě jeď,“ vybídla je, „dokud ti neřeknu cíl.“ Vůz se odlepil od obrubníku a nechal ji na pokoji.

Začínalo jí vadit, že musí používat servilní samořídící auta. Zvláštní bylo, že před svým učednictvím se tím nikdy nezabývala. Citra Terranovová nikdy neměla vášnivou touhu naučit se řídit – ale smrtka Anastázie ano. Možná za to částečně mohla nezávislá povaha smrtkovství, že se jako pasivní cestující necítila ve spoluvoze dobře. Anebo na ni přeskočilo něco z ducha smrtky Curieové.

Smrtka Curieová jezdila v okázalém sportovním autě – byla to její jediná slabost a jediná věc v jejím životě, která se bila s její levandulovou róbou. Když začala Anastázii učit řídit, dávala do toho stejnou pevnou trpělivost, s jakou Citru učila kosit.

Citra došla k závěru, že řízení je obtížnější než kosení.

„Je to jiná skupina dovedností, Anastázie,“ řekla jí při první lekci smrtka Curieová. Zásadně používala její smrtkovské jméno. Naproti tomu Citra si vždycky připadala trochu hloupě, když smrtce Curieové říkala křestním jménem. „Marie“ znělo pro první dámu smrti prostě až moc neformálně.

„Umění řídit si člověk ve skutečnosti nemůže osvojit nikdy, protože žádná cesta není úplně stejná,“ vysvětlila jí smrtka Curieová. „Ale jakmile v tom získáš jistou zběhlost, může to být uspokojující – dokonce až osvobozující.“

Citra nevěděla, jestli takového stupně zběhlosti někdy dosáhne. Věcí, na něž bylo třeba se soustředit najednou, bylo prostě příliš. Zrcátka, pedály a volant, u kterého stačilo sklouznout prstem, a člověk letěl ze skály. Navíc to ještě zhoršoval fakt, že všechna sportovní auta smrtky Curieové byla úplně mimosíťová. To znamenalo, že nemohla kompenzovat řidičovy chyby. Citra už se nedivila, že ve věku smrtelnosti automobily zabily tolik lidí. Bez ovládání síťově zapojeným počítačem to byly stejně smrtící zbraně jako všechno, co smrtky používaly ke kosení. Napadlo ji, jestli třeba nejsou smrtky, které kosí pomocí automobilu, a pak došla k závěru, že o tom nechce přemýšlet.

Citra znala jen velice málo lidí, kteří umějí řídit. Dokonce i spolužáci, kteří se chlubili svými nablýskanými novými bouráky, měli všichni samořiditelné vozy. Skutečně obsluhovat motorové vozidlo bylo v tomto postmortálním světě stejně vzácné jako stloukat si vlastní máslo.

„Jedeme na jih už deset minut,“ oznámilo jí auto. „Chcete nyní zadat cíl?“

„Ne,“ odpověděla mu kategoricky a dál se dívala ven z okénka, jak míjené lampy dálničního osvětlení rozbíjejí tmu. Cesta, kterou se chystala vykonat, by byla mnohem jednodušší, kdyby uměla řídit sama.

S představou, že kdyby měla vlastní auto, třeba by se je doopravdy naučila řídit, dokonce navštívila několik autosalónů.

Nikde se výhody toho, že je člověk smrtka, neprojevovaly nápadněji než v autosalónu.

„Prosím, Vaše Ctihodnosti, vyberte si některý z našich luxusních vozů,“ nabídl by prodavač. „Kterýkoli chcete, je váš, berte to jako náš dar.“

Stejně jako smrtky stály nad zákonem, byly povznesené i nad potřebu peněz, protože všechno, co potřebovaly, dostávaly zadarmo. Pro automobilovou firmu měla publicita spojená s tím, že si smrtka vybrala jejich vůz, větší cenu než auto jako takové.

Všude, kam přišla, chtěli, aby si vybrala něco nápadného, za čím se budou otáčet hlavy, až pojede ulicí.

„Smrtka by za sebou měla zanechávat působivou veřejnou stopu,“ tvrdil jí jeden namyšlený prodavač. „Když jedete kolem, každý by měl poznat, že žena, která jede uvnitř, požívá velkou čest a má velkou odpovědnost.“

Nakonec se rozhodla počkat, protože působivá společenská stopa bylo to poslední, o co stála.

Vytáhla deník a nějaký čas věnovala psaní povinného záznamu denního kosení. Pak, o dvacet minut později, uviděla vepředu tabule oznamující odpočívadlo a požádala vůz, aby sjel z dálnice. Stroj to poslušně udělal. Jakmile auto zastavilo, zhluboka se nadechla a zavolala smrtce Curieové, aby jí oznámila, že dnes večer nedorazí domů.

„Cesta je moc dlouhá a ty přece víš, že ve spoluvoze nedokážu spát.“

„Nemusíš mi volat, drahá,“ řekla jí Marie. „Není to tak, že bych tady seděla a nervózně si kvůli tobě mačkala ruce.“

„Starých zvyků se člověk zbavuje těžko,“ odpověděla Anastázie. Navíc věděla, že si o ni Marie skutečně dělá obavy. Ani ne tak proto, že by se jí mohlo něco stát, ale proto, že se upracuje.

„Měla bys víc kosit v blízkosti domova,“ řekla jí Marie, jako už mnohokrát. Jenže Padající voda, velkolepá architektonická kuriozita, kde spolu žily, se nacházela hluboko v lesích, na samém východním okraji StředoMeriky, což znamenalo, že by v místních komunitách kosily příliš, pokud by svůj akční rádius nerozšířily.

„Ve skutečnosti chceš říct, že bych měla častěji cestovat s tebou a ne sama.“

Marie se rozesmála. „To máš pravdu.“

„Slibuju, že příští týden pojedeme kosit spolu,“ řekla Anastázie a myslela to vážně. Trávit čas se smrtkou Curieovou ji bavilo – kosení i chvíle volna. Jako mladší smrtka mohla Anastázie pracovat pod každou smrtkou, která ji přijme – a mnohé se samy nabídly –, ale mezi ní a smrtkou Curieovou panovalo vzájemné porozumění, díky němuž bylo kosení o něco snesitelnější.

„Zůstaň někde v teple,“ řekla jí Marie. „Neměla bys přepínat svoje zdravotní nanity.“

Po ukončení hovoru Citra počkala dobrou minutu, než z auta vystoupila – jako by Marie mohla dokonce i pak poznat, že se k něčemu chystá.

„Vrátíte se a budete pokračovat v cestě na jih?“ zeptalo se jí auto.

„Ano,“ řekla mu. „Počkej na mě.“

„Potom budete mít cíl?“

„Ano.“

Odpočívadlo bylo v tuto noční dobu skoro opuštěné. Nonstop občerstvení a dobíjecí stanice obsluhoval jen nejzákladnější personál. Toalety byly osvětlené a čisté. Rychle k nim zamířila. Noc byla chladná, ale její róba měla vyhřívání, které ji udržovalo v teple, aniž potřebovala tlustý kabát.

Nikdo ji nepozoroval – přinejmenším žádné lidské oko. Ale nemohla si nevšimnout Nimbových kamer, které se na sloupech lamp otáčely a celou cestu od auta k toaletám ji sledovaly. V autě s ní Nimbus možná nebyl, ale věděl, kde je. A možná věděl i to, co se chystá udělat.

V kabince na toaletách si svlékla tyrkysovou róbu, barevně sladěnou halenu a kamaše – vše vyrobené na zakázku přímo pro ni – a vzala si na sebe obyčejné venkovní šaty, které si do róby schovala. Musela při tom přemáhat pocit hanby. Smrtky se pyšnily tím, že zásadně nenosí jiné oblečení než oficiální smrtkovský šat.

„Smrtky jsme v každém okamžiku svého života,“ pověděla jí Marie. „A na to nesmíme nikdy zapomenout, i kdybychom sebevíc chtěly. Naše oblečení je stvrzením tohoto závazku.“

V den, kdy byla Citra přijata do cechu, jí smrtka Curieová řekla, že Citra Terranovová již neexistuje. „Jsi a navždycky budeš smrtka Anastázie, od tohoto okamžiku až do chvíle, kdy se rozhodneš tuto Zemi opustit.“

Anastázie byla ochotná to dodržovat… s výjimkou okamžiků, kdy potřebovala být Citra Terranovová.

Z toalet odešla se smrtkou Anastázií srolovanou pod paží. Teď byla znovu Citra; hrdá a tvrdohlavá, ale bez působivé společenské stopy. Dívka, která nestojí za to, aby si jí někdo zvlášť všímal. Až na Nimbovy kamery, které se otáčely, aby ji na zpáteční cestě k autu sledovaly.

V centru Pittsburghu, rodiště smrtky Prométhea, prvního nejvyššího světového sekáče, se nacházel velký památník. V parku o rozloze pěti akrů se rozkládaly úmyslně rozlámané kusy mohutného obsidiánového obelisku. Kolem těchto tmavých kusů kamene stály sochy zakládajících smrtek v mírně nadživotní velikosti. Bílý mramor, z něhož byly vytvořeny, kontrastoval s černým kamenem padlého obelisku.

Byl to památník, který měl znamenat konec památníků. Byl to památník smrti.

Památník smrtelnosti, kde před smrtkami ležela poražená smrt, navštěvovali turisté a školní děti z celého světa a podivovali se pouhé představě, že lidé umírali přirozeně. Stářím. Na následky nemocí. Při katastrofách. V průběhu let jej město přijalo jako turistickou atrakci, která oslavuje smrt smrti. A tak byl v Pittsburghu každý den Halloween.

Všude byly maškarní večírky a pekelné kluby. Po setmění byla každá věž věží hrůzy. V každém domě strašilo.

Těsně před půlnocí Citra prošla parkem Památníku smrtelnosti. Nadávala si, že nebyla dost prozíravá, aby si přibalila bundu. Kolem poloviny listopadu v Pittsburghu v tuto noční hodinu mrzlo a vítr to ještě zhoršoval. Věděla, že by se zahřála, kdyby si oblékla smrtčí róbu, jenže tím by zmařila veškerý smysl toho, že se na dnešní noc ustrojila neformálně. Nanity se snažily její tělesnou teplotu zvýšit, zahřát ji zevnitř. Sice se díky tomu netřásla, ale chlad to neodstranilo.

Bez róby si připadala zranitelná. V podstatě nahá. Když ji začala nosit, cítila se v ní nemotorně a podivně. Neustále zakopávala o nízký lem, který tahala po zemi. Ale během deseti měsíců od svého přijetí si na ni zvykla – dokonce tolik, že si připadala zvláštně, když byla na veřejnosti bez ní.

Nebyla v parku sama. Většina lidí jenom procházela, smála se, přesouvala se mezi večírky a kluby. Všichni měli kostýmy. Viděla démony, klauny, baletky a netvory. Jedinými zakázanými kostýmy byly róby. Žádný obyčejný občan se nesměl smrtce ani podobat. Skupinky v kostýmech si ji prohlížely, když je míjela. Poznali ji? Ne. Všímali si jí, protože jako jediná na sobě kostým neměla. Byla nápadná svou nenápadností.

Místo nevybrala ona. Bylo ve vzkazu, který dostala.

Potkáme se o půlnoci u posmrtného památníku. Zasmála se té aliteraci, dokud si neuvědomila, od koho ten vzkaz je. Podpis chyběl. Jen písmeno L. Na vzkazu bylo uvedeno datum 10. listopadu. Naštěstí měla na tu noc naplánované kosení tak blízko Pittsburghu, že to šlo.

Pittsburgh byl pro tajnou schůzku dokonalé místo. Bylo to město, kterému se cech smrtek dostatečně nevěnoval. Smrtky tam prostě kosily nerady. Bylo to pro ně příliš morbidní místo, po kterém neustále pobíhají lidé s plastovými noži v potrhaných, zakrvavených kostýmech a slaví vše hrůzné. Smrtkám, které braly smrt vážně, to všechno připadalo velice nevkusné.

Přestože to bylo nejbližší velké město od Padající vody, smrtka Curieová tam nikdy nekosila. „Kosit v Pittsburghu je skoro nadbytečné,“ sdělila Citře.

S ohledem na to byla mizivá pravděpodobnost, že ji zahlédne nějaká jiná smrtka. Jedinými smrtkami, které svou přítomností poctívaly park Památníku smrtelnosti, byly mramorové zakladatelky dohlížející na rozbitý černý obelisk.

Přesně o půlnoci se zpoza velkého kusu památníku vynořila postava. Citra si nejdřív myslela, že je to jenom další účastník večírků, ale neměl kostým. Jeden z reflektorů osvětlujících památník vykresloval jen siluetu, ale podle chůze ho poznala okamžitě. „Myslel jsem, že budeš mít róbu,“ řekl Rowan.

„Jsem ráda, že ty ji nemáš,“ odpověděla.

Když přišel blíž, na tvář mu dopadlo světlo. Vypadal bledě, skoro až přízračně, jako by celé měsíce neviděl slunce.

„Vypadáš dobře,“ prohlásil.

Přikývla a neoplatila mu stejným postřehem, protože dobře nevypadal. V jeho očích byl ztrápený chlad, jako by viděl víc, než měl, a přestal mít zájem, aby zachránil to, co z jeho duše zbylo. Ale potom se usmál a jeho úsměv byl hřejivý. Pravý. Tak vidíš, Rowane, řekla si v duchu. Schovával ses, ale já jsem tě našla.

Odvedla ho pryč ze světla a zastavili se v tmavém koutě památníku, kde je nemohl vidět nikdo jiný než Nimbovy infračervené kamery. V tuto chvíli však žádná v dohledu nebyla. Třeba opravdu našli slepé místo.

„Rád tě vidím, ctihodná smrtko Anastázie,“ promluvil.

„Prosím, neříkej mi tak,“ požádala ho. „Říkej mi Citro.“ Rowan se ušklíbl. „Nebylo by to proti předpisům?“

„Co jsem slyšela, tak všechno, co teď děláš, je porušení předpisů.“

Rowanovo vystupování trochu zahořklo. „Nevěř všemu, co slyšíš.“

Ale Citra se to potřebovala dozvědět. Musela to slyšet od něho. „Je pravda, že vraždíš a upaluješ smrtky?“

Bylo vidět, že se ho to obvinění dotklo. „Končím život smrtkám, které si nezaslouží být smrtkami,“ prohlásil. „A nevraždím je. Ukončuji jejich život rychle a nemilosrdně, stejně jako to děláš ty, a jejich těla pálím, až když jsou mrtvé, aby je nebylo možné oživit.“

„A smrtka Faraday ti to dovoluje?“

Rowan odvrátil zrak. „Smrtku Faradaye jsem neviděl několik měsíců.“

Vysvětlil, že po útěku ze zimního konkláve loni v lednu ho Faraday – kterého skoro všichni ostatní považovali za mrtvého – odvezl do svého plážového domku na severním pobřeží Amazonie. Ale Rowan se tam zdržel jenom několik týdnů.

„Musel jsem odejít,“ řekl Citře. „Cítil jsem… volání. Nedokážu to vysvětlit.“

Ale Citra to vysvětlit dokázala. I ona to volání znala. Jejich mysli a těla se rok cvičily, aby pro společnost sloužili jako dokonalí zabijáci. Ukončování života se stalo součástí toho, kým byli. A nedovedla mu mít za zlé, že chce obrátit svou zbraň proti zkaženosti, která se v cechu smrtek zakořeňovala – ale chtít to a skutečně to udělat byly dvě různé věci. Existoval kodex chování. Přikázání smrtek měla své důvody. Bez nich by cech smrtek ve všech regionech a na všech kontinentech upadl do chaosu.

Než aby je zatahovala do filozofického sporu, který by k ničemu nevedl, rozhodla se přenést téma od jeho činů na něho samotného – protože temné skutky nebyly to jediné, co ji na něm znepokojovalo.

„Vypadáš hrozně hubeně,“ řekla mu. „Jíš vůbec?“

„Ty jsi teď moje matka?“

„Ne,“ odpověděla klidně. „Jsem tvůj přítel.“

„Ach tak…,“ řekl trochu smutně, „můj ‚přítel‘.“

Věděla, kam tím míří. Když se viděli naposledy, oba vyřkli slova, která si zakázali přísahou. On jí v zápalu zoufalého, ale triumfálního boje řekl, že ji miluje, a ona před ním připustila, že ho miluje taky.

Ale k čemu to teď bylo? Jako by existovali ve dvou různých vesmírech. Rozebírat takové pocity nemohlo vést k ničemu dobrému. Přesto se tou myšlenkou zabývala. Dokonce uvažovala, že by mu ta slova řekla znovu… ale udržela jazyk za zuby, jak správná smrtka musí.

„Proč jsme tady, Rowane?“ zeptala se. „Proč jsi mi poslal ten vzkaz?“

Rowan si povzdechl. „Protože cech smrtek mě dřív nebo později najde. Chtěl jsem tě naposledy vidět, než se to stane.“ Odmlčel se, aby se nad tím zamyslel. „Víš, co se stane, až mě dopadnou. Pokosí mě.“

„Nemůžou,“ připomněla mu. „Pořád máš imunitu, kterou jsem ti dala.“

„Už jenom dva měsíce. Potom si budou moci dělat, co budou chtít.“

Citra mu chtěla nabídnout špetku naděje, ale znala pravdu stejně dobře jako on. Cech smrtek se ho potřeboval zbavit. Jeho metody neschvalovaly ani smrtky ze staré gardy.

„Tak se chytit nenech,“ řekla mu. „A když uvidíš smrtku v karmínové róbě, uteč.“

„V karmínové róbě?“

„Smrtka Constantine,“ řekla mu. „Slyšela jsem, že má osobně za úkol tě vyčenichat a předvést.“

Rowan zavrtěl hlavou. „Neznám ho.“

„Já taky ne. Ale viděla jsem ho na konkláve. Vede vyšetřovací komisi cechu smrtek.“

„Patří k novému řádu, nebo ke staré gardě?“

„Ani k jednomu, ani k druhému. Má pro sebe vlastní kategorii. Zdá se, že nemá žádné přátele – nikdy jsem neviděla, že by se s ostatními smrtkami třeba jen bavil. Nejsem si jistá, co vyznává, snad kromě spravedlnosti… za každou cenu.“

Rowan se tomu zasmál. „Spravedlnost? Cech smrtek už neví, co je to spravedlnost.“

„Někteří z nás ano, Rowane. Musím věřit, že nakonec moudrost a rozum zvítězí.“