Jan Menděl

Magie duchovního života

Magie duchovního života

Copyright © Jan Menděl, 2023

ISBN 978-80-242-9381-3

Obsah

Předmluva

1 – Euforická lehkost nesmrtelnosti

2 – Každý máme svůj kouzelný prsten

3 – Hrátky s myslí

4 – Všechno vychází zevnitř, všechno!

5 – Božský taťka

6 – Sám sobě ideálním rodičem

7 – Vztahy, oheň a telepatie

8 – Práce, bída a prosperita

9 – Můj nejlepší přítel – anděl

10 – Co jsem se v životě zatím naučil

Tuto knihu chci věnovat dvěma ženám.

Za prvé svojí nejmilovanější babičce Růžence jako poděkování za všechnu její bezednou lásku, péči, podporu, důvěru a za to, že mi ukázala, co to znamená být dobrým a laskavým člověkem.

A za druhé svojí nejmilejší učitelce češtiny ze základní školy Renatě Vilímkové, která mi vždy říkala, že mám dar psát – jenom díky tomu jsem v sobě našel odvahu a psát opravdu začal. Děkuju, paní učitelko!

Obě tyto dobré duše jsou už v nebi a já jim tam nahoru posílám polibek a objetí.

Předmluva

Jako dítě jsem miloval pohádky, ale pouze ty, ve kterých se čarovalo. Ty, které v sobě neměly nějaká kouzla a magii, mě nebavily, přišly mi nudné, protože se až příliš podobaly „normálnímu“ životu, v němž se přece taky nečarovalo. Když jsem byl malý, vysvětlili mi, že kouzla jsou jenom v pohádkách a pohádky jsou vymyšlené, v opravdovém životě že nic takového není. Vzpomínám si, že to pro mě bylo velké zklamání. Děsila mě představa, že celý život mě nečeká nic zajímavého, jen to prosté a nudné každodenní žití, ve kterém se nedějí žádná opravdová dobrodružství, kde nejsou žádní duchové, nadpřirozené bytosti ani zázraky. Život, který jsem od dětství vídal kolem sebe, mi přišel k smrti nezáživný, uspávací a prázdný. Naštěstí se časem ukázalo, že tomu tak není, a vyšlo najevo, že jen drtivá většina lidí netuší, že všechno je úplně jinak, než nás učili. Zaplaťpánbůh!

Toto přesvědčení, že kouzla, duchové a magické bytosti jsou jen v pohádkách, jsem však jako každé dítě, které se zpočátku učí tím, co mu říkají dospělí, přijal jako holý fakt. Sice se mi to nelíbilo, ale nedalo se nic dělat. Nechal jsem se tedy vláčet monotónností všedních dní a snažil se najít radost v těch málo materialistických potěšeních, která má dítě k dispozici. Jídlo, víkendy, prázdniny a dárky bylo to jediné, na co a z čeho se dalo těšit. Dnes s velkým odstupem a nadhledem vidím, že bohužel většina lidí staví své štěstí právě na této hrstce věcí, přičemž se k těmto „radostem“ v dospělosti přidávají ještě sex a alkohol spolu s dalšími drogami. Všichni se chtějí bavit a zabavit a tyto věci jsou jediné, které mají zdánlivě k dispozici. Jistě, někdo se věnuje i kultivovanějším a vznešenějším činnostem, jako je sport, vzdělání či umění, ale i ty mají své hranice a vesměs se také všechny točí v kruhu matérie, tedy vše je víceméně hmotné nebo vnímatelné pěti fyzickými smysly. Já jsem ale prahl po něčem, co jde za hranici viditelného, uchopitelného a vyčerpatelného. Bytostně jsem toužil proniknout za oponu světských záležitostí, těch běžných, normálních a obecně uznávaných. Chtěl jsem víc, mnohem víc, protože jsem cítil, že existuje něco, co nevidíme a co nás přesahuje. Jenže se zdálo, že toto něco téměř nikoho nezajímá, nikdo to nehledá a ani o tom nemluví, a tak jsem se s tím postupně smířil, vypnul se a nechal se vláčet každodenními povinnostmi.

V tomto období jsem byl obtloustlé a znuděné dítě, které nic nezajímalo. Jednoduše jsem se snažil přežít. Neměl jsem záliby ani sny, jediné, co mě dosud bavilo, byly mé oblíbené televizní pohádkové příběhy a filmy o duchách, mimozemšťanech nebo superhrdinech a k nim se později přidaly řecké báje, plné dobrodružství protknutých nadpřirozenými schopnostmi. V roce 1996 však došlo k velkému zlomu. Viděl jsem film Čarodějky (The Craft), ve kterém se čtyři studentky střední školy zabývaly magií a praktikovaly ji. Nevím, co přesně se stalo, ale bylo to, jako kdyby mi někdo sundal závoj z očí a já si uvědomil, že to nejsou jen pohádky: že skutečně dodnes existují lidé, kteří se věnují tajným vědám, zkoumají je a snaží se pronikat do jejich mystérií, a také že nás obklopuje neviditelný svět, jehož bytosti jsou téměř identické s těmi, o kterých se mluví v pohádkách a bájích. Neuvěřitelně se mi ulevilo a do žil se mi vlila chuť žít, bádat, studovat a zkoušet. Byl jsem velmi překvapený, když jsem zjistil, že existují stovky duchovních knih a že některé z nich mají dokonce i v městské knihovně, a tak pro mě začalo velmi intenzivní období studia nebo spíš hltání jedné knihy za druhou.

Tolik jsem si přál najít někoho, kdo by o spiritualitě a mysticismu něco věděl a měl ideálně i své vlastní zkušenosti, ale ať jsem se rozhlížel jakkoliv a kdekoliv, v mém okolí nikdo nebyl. Sem tam jsem natrefil na lidi, které tato témata zajímala stejně jako mě, ale jejich zájem byl většinou jen povrchní anebo měli pouze teoretické znalosti, ovšem když začali mluvit, bylo evidentní, že jejich teorie mohutně převažuje nad praxí, takže jejich slova měla slabou váhu. Často jsem proto pociťoval vnitřní osamělost. Věděl jsem přesně, kam chci jít, ale nebyl nikdo, kdo by mi vysvětlil cestu, vedl mě nebo alespoň provázel. A tak se mým nejlepším přítelem a učitelem staly knihy. Ó, ty milované knihy, jež v tichosti mysli rozezvučí hlas laskavých učitelů, kteří jsou tolik vzdálení, a přece tak blízcí. Jejich hlas ke mně promlouval, provázel mě, dělal mi společnost a z éteru do mě vléval sílu a chuť žít a jít dál směrem, který mě od chvíle mého probuzení neustále k sobě přitahoval – ke zdroji všeho.

Prahl jsem po tom, zjistit, jak vypadá duchovní svět, jak funguje a jak bych mohl s jeho pomocí zlepšit svůj život. Četl jsem jednu knihu za druhou a zkoušel praktikovat vše, co se jen praktikovat dalo. Záhy mi také došlo, že mnoho informací, které se naskýtaly, bylo zmatených, částečných, nebo dokonce zavádějících.

Je tolik těžké zorientovat se a vyznat se v něčem, co nevidíme, co si nemůžeme osahat, co zatím neumíme změřit. Jediný modus operandi, který se nám skutečně nabízí, je pokus a omyl, jinými slovy vlastní praxe! Neboť jakmile máme zkušenost, kterou jsme si opakovaně ověřili, nepotřebujeme už fyzicky hmatatelné důkazy, protože zkrátka víme, že to funguje a jak. Jenže abychom mohli někde začít, musíme mít něco, čeho se chytit, a i to je velmi složité najít ve smršti duchovních knih, kterých je dnes ještě mnohonásobně více než v době, kdy jsem začínal. Máme-li smůlu a natrefíme hned na začátku svého duchovního bádání na brakovou literaturu, může nás to natolik odradit, že celé téma duchovna zavrhneme. A to by byla škoda, protože bychom tím pouze oddálili to, co je tak či tak nevyhnutelné. Jsme duchovní bytosti, které zapomněly na svou duchovní podstatu a uvěřily, že jsou pouhým tělem s jakýmsi společenským statusem. Je naším nevyhnutelným osudem, abychom se znovu rozvzpomněli a započali opačnou dráhu, než je ta, ve které se teď jako společnost nacházíme. Tedy musíme se přestat vzdalovat duchu, nesmíme zabředávat hlouběji do hmoty a místo toho se musíme snažit opouštět krok za krokem materialistický způsob života a přemýšlení a navracet se k duchovním principům a ve svém životě je aplikovat.

Lidé, kteří nevěří v nic duchovního, se domnívají, že duchovno jsou jen žvásty pro někoho, kdo má problém přijmout realitu a potřebuje si vše odůvodnit či vysvětlit nějakým „hezkým“ způsobem. Přitom netuší, že aktivní duchovní život není jen nějaký trend, který zrovna frčí, ale že to je ve skutečnosti to nejdůležitější a nejpraktičtější umění v životě, a že čím schopnějšími se v tomto umění stáváme, tím lépe se nám daří na všech úrovních a tím větší vliv máme na své okolí a na svět. Kdyby materialisté tušili, jaké poklady a schopnosti se skrývají v jejich duši, v mžiku by zahodili všechny svoje zábavy a utíkali se tomuto umění učit. Jenže oni tomu nevěří…, bohužel pro ně.

Naštěstí je čím dál více lidí, kteří chtějí začít, chtějí se tomuto „řemeslu“ učit a zlepšovat ho, jen nevědí jak. Těch přístupů a návodů je už tolik – a často si odporují a protiřečí –, že se člověku na začátku cesty zatočí hlava ještě dřív, než udělá první krok. Samozřejmě neexistuje jedna jediná správná cesta, těch cest jsou miliony a vždy se více či méně liší jedna od druhé. Nicméně všechny tyto cesty vedou k jednomu jedinému cíli – k prapodstatě, k prazdroji, k Bohu – a všechny tyto cesty mají jistá, univerzální specifika, která platí pro všechny.

Nejsem duchovní učitel, jsem duchovní učeň. Za posledních 27 let jsem ušel určitý kus cesty a něco se na ní naučil, pochopil, ověřil a jiné si zase vyvrátil. Touto knihou se pouze snažím to, co už vím a umím, nabídnout těm, kteří mají zájem také začít, ale třeba nevědí jak. Celý svůj život se setkávám s otázkou od lidí „Jak? Jak to mám udělat? Jak mám začít?“ Vím, že všichni potřebujeme návody, když se pouštíme do něčeho, co zatím neumíme a s čím jsme se nikdy nesetkali. A i když nám nějaké návody nemusí vyhovovat; už samotný fakt, že se o něco prakticky pokoušíme, ukazuje, že jsme započali tu nejdůležitější fázi – a sice vlastní praxi. Při té sami na sobě zakusíme, které návody nám slouží dobře, které si musíme přizpůsobit ke svým potřebám a které naopak úplně zavrhneme. Praxe a její následné výsledky nás pak motivují k tomu, že chceme jít dál, prohlubovat svoje znalosti, zdokonalovat svoje dovednosti a dosahovat stále lepších výsledků. A to je to jediné, o co mi jde. Přimět vás k tomu, abyste začali, třeba neohrabaně a pomalu, ale abyste začali. Protože jakmile opravdu začnete, už nebudete chtít nikdy přestat a váš život i životy lidí kolem vás se začnou měnit k lepšímu!

Nechť se stanete mágy svého života a při svém odchodu z něj budete moct říct: „Stálo to za to!“ K tomu vám dopomáhej Bůh.

⋅ 1 ⋅

Euforická lehkost nesmrtelnosti

Jedním z prvních kroků, které na cestě probouzení musíme učinit, je začít přemýšlet nad povahou toho, kým jsme doopravdy. Co je člověk ve své nejhlubší podstatě? Je to duch, nesmrtelný duch, věčný a nezničitelný jako sám Bůh. Duch je utvořen ze stejného těsta jako Bůh, proto se říká, že Bůh stvořil člověka k obrazu svému. Naše duchovní minulost jako Božích dětí je dlouhá a spletitá. Kdo chce, může si o tom najít kopu velmi fascinující literatury, která se zabývá vývojem lidského ducha od jeho úplného počátku. Pro začátek však stačí vědět, že jsme duchové, kteří zapomněli na to, kým jsou, upadli do hmoty (vypadli z ráje) a příliš se ztotožnili se svým tělem a hmotným světem, čímž ztratili svoje „nadpřirozené“, vskutku magické schopnosti, svoje hluboké vědění a svou vrozenou moudrost. Tím jsme byli lapeni do cyklů inkarnací (vtělení), které opakujeme zas a znovu, abychom se skrze své prožitky a zkušenosti opět probudili a rozvzpomněli se na to, kdo doopravdy jsme, odkud jsme přišli a hlavně kam směřujeme.

Při smrti se náš duch odpojí od těla a vrací se do nebe (do astrální říše), kde si odpočine, zhodnotí svůj předchozí život, uvědomí si, jakými lekcemi na své cestě potřebuje dál projít, a začne se připravovat na svůj další život, na své další vtělení. Pečlivě si s pomocí moudrých a podpůrných duchovních vůdců a rádců vybere své nové místo zrození, svoji rodinu a po nějakém čase, který se liší člověk od člověka, sestoupí v momentě početí opět na Zem, kde je od první chvíle připoután k oplodněnému vajíčku. Pomalu začne ztrácet volnost a rozhled ducha, a čím více je propojen se svým novým tělem, tím více zapomíná na vše duchovní a začne se ztotožňovat se svou novou identitou. Pokud je duch již velmi probuzený, uchová si vzpomínky na svůj duchovní původ i svou minulost až do dospělosti, ale většina lidí po nějaké době v těle duchovně usne a na všechno dočasně zapomene. Naším největším a nejdůležitějším úkolem je začít se rozvzpomínat, jakmile jsme dostatečně bdělí na to, že si můžeme klást otázky o svém původu a své podstatě. Bohužel naše materialistická společnost ale tomuto probouzení vůbec nepomáhá, naopak spíš dělá všechno pro to, aby nás lapila do svých spárů a zaměstnala nás natolik, že nebudeme mít čas a energii nad těmito hlubšími tématy vůbec přemýšlet. A už to samo o sobě je velká zkouška, při které musíme odolat svodům světských zábav a tíze každodenních povinností a nepřestat se nikdy opravdu dívat, ptát a hledat odpovědi.

Člověk se podle mystiků skládá ze tří vrstev, ze tří hlavních těl. První tělo je fyzické, druhé tělo je astrální (kterému se říká duše) a třetí, to nejzákladnější, je tělo mentální (kterému se říká duch). Fyzické i astrální tělo jsou smrtelné, tedy podléhají rozpadu. Jenom tělo mentální (duch) je nesmrtelné a nezničitelné. To duch je naší nejčistší esencí, naším nejzákladnější jádrem. Duch tedy působí na mentální čili myšlenkové úrovni. Na základě svých myšlenek ovlivňuje svou duši, tedy astrální tělo, které je sídlem našich emocí a pocitů, jež dávají naší bytosti specifické zabarvení a charakter a propisují se na poslední úroveň, fyzickou, do našeho těla. Proto vše působí kaskádovitě od ducha přes duši až po tělo, a tak jestliže chceme cokoliv ve svém životě změnit či ovlivnit, ovlivníme to nejsnáze z té duchovní čili myšlenkové úrovně. Převedeno do praktické úrovně – to, jak smýšlíme, přímo ovlivňuje to, jak se cítíme; a to, jak se cítíme, přímo ovlivňuje to, jak jsme zdraví, jak vypadáme a jak působíme na druhé. A to nejen v rámci jednoho života, nýbrž napříč všemi životy, respektive i z jednoho života do druhého. To znamená, že to, v jakém mentálním, emočním a fyzickém rozpoložení se nacházím na konci svého současného života, se hluboce otiskne do mého duchovního profilu, podle kterého se budu vyvíjet v dalším, novém životě (vtělení). Také by šlo na základě toho říct, že jakou osobnost mám na sklonku jednoho života, s takovou osobností se narodím příště. Můj duchovní profil bude čekat přesně na takové astrologické rozpoložení, při kterém se narodím s takovými dispozicemi, abych mohl osobnostně navázat přesně tam, kde jsem naposledy skončil. Tím je zaručena kontinuita i karmická spravedlnost.

Slova duch a duše se v běžné mluvě volně zaměňují a je to samozřejmě jedno. Slovo duše zní trochu poetičtěji než slovo duch, které zní poněkud náboženštěji. To mystické rozdělení jsem uvedl spíše pro přesnost a lepší pochopení duchovních textů. Na začátku duchovní cesty se ovšem zatím nemusíme příliš zabývat rozdílem mezi mentálním a astrálním tělem nebo duchem a duší, prozatím je to fuk.

Co ale fuk není, je skutečnost, že jsme nesmrtelní a že za sebou máme nesčetně životů a také ještě hodně životů před sebou. Tuto myšlenku je nutné si stále připomínat, rozjímat nad ní a přemítat o ní. Ona je totiž skvělým odrazovým můstkem v našem duchovním probouzení. Tlačí nás k tomu, že začneme přemýšlet úplně jinak o sobě, o druhých a o životě samotném. Zpočátku ji udržíme jen na chvíli a pak na ni opět zapomeneme. Ovšem čím častěji se k ní vracíme a čím více si s ní pohráváme, tím více a trvaleji se mění naše perspektiva a vnímání všeho a všech. Pro lepší představu a plnější pochopení reinkarnace je dobré sáhnout po kvalitních knihách, které se jí přímo zabývají. Zde bych asi nejvíce doporučil nastudovat si knihy inspirované známým americkým mystikem Edgarem Caycem. Edgar Cayce je velmi zajímavá osobnost 20. století a jeho životní příběh je nanejvýš fascinující. Úmyslně říkám „inspirované“, protože Edgar Cayce nikdy žádnou knihu přímo nenapsal, ale jeho rozbory či výklady (které se v angličtině označují jako readings) inspirovaly mnoho autorů k tomu, aby z nich vytvořili knihy, které zachycují podstatu jeho učení, respektive jeho rozborů.

Edgar Cayce měl zvláštní dar. Když byl uveden do hypnózy, aktivovala se u něj mimořádná jasnovidnost, jejíž pomocí dokázal diagnostikovat kohokoliv na světě, a to nejen na tělesné úrovni, ale i na té duchovní. Při svých rozborech uměl s téměř stoprocentní přesností určit příčinu jakéhokoliv zdravotního problému a navrhnout také tu nejvhodnější léčbu, která mnohdy zdaleka překračovala znalosti či postupy tehdejší i současné medicíny. Co je však snad ještě zajímavější, uměl řešit i životní problémy, nacházet skryté příčiny lidských trápení (vztahových, pracovních, finančních i duchovních) a nabídnout řešení. A právě při těchto životních rozborech (anglicky „life readings“) často nahlížel do minulých životů svých „pacientů“ a vysvětloval, proč se jim v tomto životě děje to či ono a co s tím mohou udělat. Právě tyto životní rozbory, kterých za svůj život udělal tisíce, dokazovaly, jak všechno se vším souvisí, jak se nic neděje náhodou a že něco jako nespravedlnost v podstatě neexistuje. To, že nám něco přijde jako náhoda či nespravedlnost, je pouze nepochopení, které logicky pramení z naší krátkozrakosti, kvůli níž se na vše díváme jen z pohledu jednoho jediného života.

Přemítání o nesmrtelnosti a reinkarnaci by ale nemělo vést k pouhé zvědavosti o tom, kým jsme byli v minulých životech. To je pro tento náš život z duchovního pohledu do značné míry nepodstatné. Ostatně to, že si na to nevzpomínáme, má svůj důvod. Příliš by nás to rušilo a rozptylovalo od žití v přítomnosti. Je ale dobré a nezbytné, abychom si obecně byli za všech okolností vědomi toho, že tu nejsme poprvé ani naposledy a že jsme se nenarodili, abychom shromažďovali majetek, diplomy nebo medaile, ale abychom se toho naučili co nejvíc o sobě a o mystériích života, z těchto „otravných“ cyklů rození a umírání se tak vymanili a na své cestě mohli dál pokračovat již ve vyšších duchovních sférách.

Vědomí vlastní nesmrtelnosti má však ještě jeden velmi důležitý a život měnící aspekt, a sice že se přestaneme bát smrti. Většina nejzhoubnější manipulace materialistického myšlení je přímo či nepřímo postavená na strachu ze smrti, potažmo na strachu ze ztrát. Hromadíme věci, peníze, zážitky, dokonce i znalosti, a čím víc všeho máme, tím více se bojíme, že o to zase přijdeme. Tím jsme lapeni do krysího závodu stále se otáčejícího kolečka, ze kterého máme možnost vystoupit pouze tehdy, když se přestaneme honit, zastavíme se, zamyslíme a vědomě vystoupíme. Pak se všechno změní a náš život už nikdy nebude takový, jaký byl doposud. Jestliže si denně uvědomujeme svoji nesmrtelnou duchovní podstatu, naše priority se zcela přeskupí a my činíme vědomější a moudřejší rozhodnutí ve všech oblastech života, i v těch zdánlivě triviálních. Potom dokážeme snáze přiřazovat důležitost věcem i událostem a stáváme se mnohem imunnějšími a rezistentnějšími vůči všem druhům manipulací, které se na nás celý život valí ze všech stran – z rodiny, ze školy, z práce i z médií.

Jsem nesmrtelné a milované dítě Boha, jsem nebeský princ (nebeská princezna), kterého poslal nebeský otec (nebeská matka) na školu na Zemi, tak…

Proč bych měl studovat něco, co mě nebaví?

Proč bych měl dělat věci, které se mi příčí?

Proč bych měl s někým soutěžit o to, kdo je lepší?

Proč bych se měl trápit hodnocením a srovnáváním?

Proč bych měl ubližovat sobě či druhým?

Proč bych se měl řídit nesmyslnými pravidly?

Proč bych měl poslouchat někoho, komu nevěřím?

Proč bych měl respektovat autoritu, které si nevážím?

Proč bych měl dělat něco jenom proto, že to všichni poblouzněně dělají?

Proč bych se měl bát změn a konců, když se nakonec stejně vrátím domů do svého rodného království?

Těch otázek, které si můžeme v tomto duchu klást, je nezměrné množství. A i když si na ně umíme poměrně jednoduše odpovědět, prosadit je ve svém životě do praxe už je přirozeně mnohem náročnější. Ale právě tato náročnost, právě tyto překážky, kterým musíme čelit, v nás probouzejí naši duchovní odvahu vybočit ze stáda spících ovcí a jít svou vlastní cestou, i kdyby to bylo na začátku pouze vnitřním přístupem a nastavením. Čím více a déle přemítáme o své duchovní podstatě a nesmrtelnosti, tím více se vzpíráme všemu prohnilému, zvrácenému a hlavně nesmyslnému v tomto světě a tím více začínáme zářit a projevovat svou skutečnou božskou povahu, která se vyznačuje laskavou neposlušností, jež se nebojí postavit čemukoliv zlému a ďábelskému, protože celou svou bytostí ví, že se jí ve skutečnosti nemůže nikdy nic stát, neboť je nezničitelná a věčná!

Čím jsme si vědomější své nesmrtelnosti a božského původu, tím klidnějšími se stáváme. Má to však bohužel i odvrácenou, smutnou tvář – vidíme stovky, tisíce a miliony lidí kolem sebe, kteří ještě spí a bojují za svůj život, za své postavení, za svou image, za svůj majetek, za svou rodinu atd. jako smyslu zbavení, a přitom jim vůbec nedochází, jakému klamu podlehli, jak se nechali ovlivnit masovou psychózou tzv. moderního světa, který vytlačil duchovní aspekt života na samý okraj. Z těchto lidí, pokud jim jde o život, ať už doslovně, nebo obrazně, se stávají zvířata, která jsou schopná vás ušlapat, či dokonce rozsápat, když jim jde o jejich vlastní přežití, tedy přesněji řečeno o přežití jejich těla, protože oni (nesmrtelní duchové) to přežijí určitě! Tohle je velmi těžká a bolestná část na cestě probouzení a zduchovňování, neboť čím jasněji vidíme a chápeme hlubší souvislosti, tím bolestněji si uvědomujeme žalostný stav kolektivní společnosti. Být probuzený bolí mnohem více než být spící! Ovšem to by nás nemělo odradit, protože i tyto počáteční bolesti časem zeslábnou a zvolní a budou převáženy výhodami a odměnami ducha.

V našem původním domově, tedy v duchovním světě (na onom světě), neexistuje čas a prostor. Naším domovem je věčnost. Čas a prostor jsou „reálné“ pouze tehdy, dokud žijeme v těle. Není tedy třeba bojovat s časem a bránit se jeho proudu, neboť jednou zjistíme, že to byla jen součást hry, která ve skutečnosti neexistovala. To ale neznamená, že bychom měli zbytečně zahálet a odsouvat všechno na později. Dokud jsme zde na Zemi, měli bychom využít svého času na maximum k tomu, abychom se neustále rozvíjeli a rostli. Všichni mystikové z různých časů a koutů světa se shodují na jednom, a sice že duchovně rosteme nejrychleji právě zde, ve fyzickém světě plném překážek, obtíží a omezení. Všichni do jednoho jsme se sem přišli učit, a čím dříve to pochopíme, tím lépe zde svého času využijeme. Kdo celý život jenom přetrpí, aniž by se jakkoliv změnil či posunul, ten si zkrátka jen prodlužuje svoji „povinnou školní docházku“. A je to opravdu velmi podobné principu školy. Když se úplně nebráníme a vyvineme alespoň nějaké úsilí, abychom zvládli základku, tak z ní po devíti letech vylezeme a už se do ní nikdy nebudeme muset vracet. Pakliže však budeme opravdu vzdorovití a budeme odmítat ukázat sebemenší snahu něco se naučit, budeme muset opakovat ročníky a tím si to celé zbytečně prodloužíme.

Když si uvědomíme, že jsme všichni do jednoho studenti této pozemské školy, dojde nám také, že ostatní lidi jsou na tom stejně jako my a že jejich pozice v našem životě je dočasná a dlouhodobě proměnlivá, stejně jako ta naše v jejich. To znamená, že ti, kteří jsou dnes naši rodiče, mohli být v nějakém předchozím životě naše děti, partneři, přátelé apod. V sérii inkarnací se opakovaně setkáváme s lidmi, které hluboce milujeme, ale i s těmi, které nenávidíme, respektive s těmi, s kterými máme nedořešené a nezpracované vztahy, tzn. nezahojené křivdy, neodpuštěné prohřešky, nevyřčená slova apod. Díky uvědomí tohoto mechanismu se přestaneme tolik bát ztrát lidí, neboť budeme vědět, že jakékoliv odloučení od milované osoby je vždy pouze dočasné, a též budeme chápat, proč s někým máme již při prvním setkání silné napojení, zatímco u někoho jiného cítíme od prvního momentu silné antipatie. Když zažíváme už při prvním setkání s někým silné emoce, ať už pozitivní, či negativní, můžeme si být téměř zcela jisti, že se již známe z minulosti.

Pokud ztratíme milovaného člověka kvůli smrti, potkáme se s ním znovu v nebi, jakmile uplyne i náš čas jít domů. Kdyby se snad do té doby, než dorazíme do nebe my, znovu narodil, budeme přesně vědět, kam se narodil, a budeme ho moct z duchovního světa pozorovat, navštěvovat, a dokonce mu našeptávat a pomáhat mu do takové míry, do jaké nám to bude možné. A jestliže si naše duše přejí se znovu setkat, jakmile k tomu bude vhodná příležitost, narodíme se do stejného časového období a do takového místa, abychom se mohli znovu střetnout a strávit spolu nějaký čas. To může být hned v příštím životě nebo až za vícero životů. Na duchovní úrovni jsme ale všichni neustále propojeni, ať už jsme inkarnovaní, nebo ne, ať už jsme spolu, nebo vzdálení. Proto spolu můžeme, jsme-li vnímaví a citliví, vždy telepaticky komunikovat nebo přinejmenším cítit jeden druhého. A i kdybychom měli pocit, že nejsme citliví a telepaticky komunikovat neumíme, i tehdy ovlivňujeme druhé svými myšlenkami a pocity, stejně jako oni ovlivňují nás, aniž bychom si to plně uvědomovali.

Snažím se tím vyjádřit, že nemůžeme nikdy nikoho opravdu ztratit. Veškeré ztráty jsou iluzorní a z našeho fyzického pohledu pouze dočasné. Což však nic nemění na tom, že jsou smutné a bolestné a neměli bychom se při nich bránit žalu a truchlení. Jen bychom měli mít vždy na paměti, že i tohle jednou pomine a my se opět shledáme a spojíme.

Přemítání o nesmrtelnosti ducha ale nikdy nesmí vést k tomu, abychom si díky ní ospravedlnili sebevraždu! Nejsme ještě tak duchovně vyspělí, abychom si mohli sami určovat, kdy se narodíme a kdy zemřeme. Sebevražda je tedy velký prohřešek proti duchovním zákonům a její důsledky jsou velice nepříjemné a zcela kontraproduktivní ve srovnání s tím, co od ní člověk očekával. Jestliže někdo nezvládá složitou životní situaci a rozhodne se „ulevit si“ tím, že zničí své tělo, aby se z něj osvobodil a mohl se vrátit domů, sice se mu to může podařit, ale velká úleva ho nečeká. Teprve po smrti mu dojde, čeho se dopustil: že utekl od životní zkoušky, zahodil veškerý čas, který mu v daném životě ještě zbýval, a teď mu nezbyde nic jiného než čekat na to, až se bude moct na Zemi znovu převtělit. Pak bude muset opět projít úmornými prvními léty života, tj. narodit se, naučit se chodit a mluvit, dospět, a pak naváže přesně tam, kde skončil, a těžkost, od které kdysi utekl sebevraždou, se mu vrátí ve stejné nebo ještě větší podobě, aby se s ní mohl znovu utkat, vyřešit ji a tím získat potřebnou zkušenost, která by mu později chyběla. Je zde však ještě jeden velice nepříjemný aspekt. Někdo, kdo se zabil, vědomě zničil svoje většinou zdravé tělo, a protože i tělo podléhá z hlediska reinkarnace do určité míry zákonu kontinuity (návaznosti), zničení, které sám zbytečně způsobil, se velmi pravděpodobně promítne do jeho nového těla a on se tak může potýkat s těžkým fyzickým postižením, ať již vrozeným, nebo přivozeným v průběhu jeho nového života.