ZÁŘE DÁVNO POHASLÁ

Záře dávno pohaslá

Guy Gavriel Kay

přeložil Radovan Zítko

Copyright © 2019 by Guy Gavriel Kay

Map copyright © 2019 by Martin Springett

Excerpt of four lines from „The Master” from New and Collected Poems: 1931–2001 by Czesław Miłosz. Copyright © 1988, 1991, 1995, 2001 by Czesław Miłosz Royalties, Inc. Reprinted by permission of HarperCollins Publishers.

All rights reserved. Without limiting the rights under copyright reserved above, no part of this publication may be reproduced, stored in or introduced into a retrieval system, or transmitted in any form or by any means (electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise), without the prior written permission of both the copyright owner and the above publisher of this book.

Publisher’s note: This book is a work of fiction. Names, characters, places and incidents either are the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons living or dead, events, or locales is entirely coincidental.

978-80-242-9422-3

Obsah

Část první

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Část druhá

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Část třetí

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

Kapitola XVI

Kapitola XVII

Poděkování

Poznámka k sazbě

Guy Gavriel Kay (*1954)

srdečně věnuji

REXI KAYOVI

celoživotní opoře

a prvnímu čtenáři,

jemuž plně důvěřuji

Děkuji, bratře

Nebeské sféry souzní neustále.

Avšak ve vzpomínkách zůstává nezdolný i pouhý okamžik.

Vrací se uprostřed noci. Kdo drží pochodně,

aby se v plném světle vyjevilo, co je dávno minulostí?

czesław miłosz

Hlavní postavy

*

(Postavy jsou přiřazeny k městu svého původu, což nutně nemusí být místo, kde se s nimi prvně setkáme ve vyprávění.)

V Seresse

Guidanio Cerra, oslovovaný také Danio či někdy Danino

Alviso, jeho bratranec, seresský knihkupec

Brunetto Duso, gardista

Vévoda Lucino Conti, stižený mrtvicí

Ricci, úřadující vévoda

V Maceře

Vévoda Arimanno Ripoli

Corinna, jeho manželka

Adria, jejich nejmladší dcera

V Acorsi

Folco Cino d’Acorsi, pán Acorsi, velitel žoldnéřů

Caterina Ripoli d’Acorsi, jeho manželka, sestra vévody Arimanna z Macery

Folcovi muži:

Aldo, jeho bratranec a zástupce velitele

Gian

Coppo Peralta

Leone

Vanetta, Folcova sestra (zesnulá)

V Remigiu

Teobaldo Monticola di Remigio, pán Remigia, velitel žoldnéřů

Ginevra della Valle, jeho milenka, matka jeho dvou malých synů

Trussio, jeho nejstarší syn narozený zesnulé manželce

Gherardo Monticola, Teobaldův bratr, kancléř Remigia

Monticolovi muži:

Gaetan, jeho zástupce velitele, z Ferrier

Collucio, kapitán

V Avegni

Guarino Peselli, zakladatel zdejší proslulé školy

Erizzio a Evardo Ricciardianovi, bratři vládnoucí v Avegni

V Mylasii

Hrabě Uberto z Mylasie, zvaný „Zvíře“

Novarro, jeho kancléř

Morani di Rosso, hlavní palácový správce

Opicino Valeri, kupec

Erigio, jeho nejstarší syn

Ve Firentě

Piero Sardi, bankéř vládnoucí Firentě

Versano, jeho starší syn

Antenami, jeho mladší syn

Ariberti Boriforte, vojenský velitel

V Rhodiu

Vysoký patriarcha Scarsone Sardi, Pierův synovec

V Bischiu

Carderio Sacchetti, švec

Mina Sacchetti, jeho teta

Leora, jeho dcera

Carlo Serrana, jezdec na závodě v Bischiu

Další postavy

Jelena, potulná léčitelka

Bratr Nardo Sarzerola, kněz

Goro Calmetta, kupec z města Rosso

Matteo Mercati, proslulý umělec

Gurçu, ašaritský chalífa, obléhající Sarantium

Část první

Kapitola I

Muž, už ne mladý, pozdě večer ve velké místnosti. Svítí tu lucerny a lampy, v držácích hoří pochodně, stojí zde honosný stůl, vysoká okna jsou zajištěna okenicemi, ve stínu na stěnách visí malby. Není sám. A přesto se přistihne, že se v myšlenkách vrací do doby, kdy byl ještě, ach ano, mladý. Všichni se tam vracíme. Přenese nás vůně, hlas, jméno, člověk, který nám připomíná někoho, koho jsme znali…

V tuto chvíli se odvíjejí jiné události, ale ty se pozastaví, nával lidí, kteří přicházejí a odcházejí, se přeruší a večer k nám má minulost blíž.

Přemýšlí o příběhu z doby, kdy se teprve dozvídal o světě a svém místě, jež v něm bude zastávat. Nemůže ho vyprávět celý, a také nebude. Vidíme pouze útržky dějin, byť se týkají nás samých. Nejsou jen naše – ve vzpomínkách, při jejich zapisování, poslouchání ani při čtení. Z minulosti můžeme získat zpátky jen část. A někdy to stačí…

*

Námořníci říkají, že dešťovým kapkám se stýská po mraku už ve chvíli, kdy padají do moře, ať světlem, či tmou. Tak se mi stýská po ní, když padám životem, časem, chaosem naší doby. Někdy se mi o ní v noci stále zdá, ale nic podstatného ani závažného z toho neplyne, jde jen o mě a o to, co bych rád, aby byla pravda. O pouhou touhu.

ten podzimní večer si pamatuji velmi dobře. Bylo by zvláštní, kdybych na něj zapomněl, protože mě vyslal na jinou cestu, než na kterou jsem mířil. Proměnil příběh mých dní, jak by asi řekl Guarino. Snadno jsem mohl zemřít. Pak by se o vůbec žádný příběh nejednalo. Dlouho poté se mi před očima objevovaly představy nožů. Toho, který jsem nosil já, a toho, který byl použit před ním.

Za svůj život vděčím Moranimu di Rosso. Zapaluji svíce na jeho památku. Byl to dobrý člověk a myslím, že je spravedlivé říci, že každý Guarinův přítel musel být dobrý. Morani byl hlavním správcem mylasijského paláce. Přijal mě na Guarinovo doporučení. Proto jsem byl v paláci toho večera, kdy hraběte Uberta, kterému říkali Zvíře, zabila ta dívka.

Připadá mi nezbytné zmínit, že třebaže jsem byl žákem ve Guarinově škole, nebylo to proto, že by můj otec zastával nějaké významné postavení. Když pozvali Guarina, podle mého názoru nejlepšího muže naší doby, aby otevřel školu u dvora v Avegni, vyjednal si podmínku, že bude moci přijmout i určitý počet méně urozených dětí – chytrých, slibných –, které získají vzdělání se syny a několika dcerami šlechticů.

Takovým dítětem jsem byl i já. Můj otec se v Seresse živil jako krejčí. Za tato slova se nestydím. Vím, čím byl, vím, čím jsem byl i čím jsem. Povšiml si mě kněz ze svatyně u velkého kanálu v naší čtvrti. Prohlásil, že jsem bystrý, dobře stavěný a dobře vychovaný mladík, který snadno pochytil písmena a čísla.

Krejčí v Seresse (i jinde) mají určitou prestiž. Vstupují do domovů a soukromých komnat významných osob, hovoří s nimi při zkouškách šatů, dozvídají se o jejich potřebách (nejen těch oděvních), někdy ty potřeby usměrňují. V naší době záleží na tom, co se dostane k očím veřejnosti. Předpokládám, že nejenom v naší.

Na naléhání našeho kněze se o mně otec zmínil před jedním ze svých stálých zákazníků, členem Rady dvanácti, témuž muži pak kněz napsal dopis a… věci se daly do pohybu. Ke dni, kdy jsem odjížděl, se pojí jedna moje vzpomínka na matku – ráno před kočkou zachránila nějakého žlutého ptáčka. Odehnala ji, pak se otočila a objala mě na rozloučenou. Nevím, jestli plakala. Pokud ano, bylo to až po mém odjezdu.

U Guarina v Avegni jsem strávil sedm let. Na jednom dvoře v paláci teď mají jeho bustu, před místnostmi bývalé školy. Je už léta zavřená. Guarino odešel, můj otec (Jad ochraňuj jeho duši) odešel, stejně jako většina lidí, na kterých mi v životě záleželo. Tak to chodí, pokud žijete dost dlouho.

Ve škole v Avegni jsem prožil a zanechal dětství. Naučil jsem se zručně psát, nejen opisovat. Kultivovaně hovořit v dobré společnosti a při debatách snášet jasné argumenty. Ovládat zbraně i nový způsob účetnictví. Zpívat (popravdě ne s takovou grácií), jezdit na koních a starat se o ně – z čehož se stala moje radost.

Naučil jsem se řádně oslovovat výše postavené, také sobě rovné a svoje podřízené, a přitom zachovávat aspoň zdání lehkosti. Dozvěděl jsem se něco z dějin Batiary a o událostech v naší vlastní době – i když s námi o tom druhém mluvili opatrně, protože některé věci se neříkaly, dokonce ani ve škole. Ke konci jsem pomáhal s mladšími studenty. Nijak jsem nespěchal, abych z toho chráněného místa od-cházel.

Někteří z nás se naučili číst texty starověkých národů. Dozvěděli jsme se o Sarantiu na východě, o Městu měst, čím bylo před tisíci lety, čím je teď a jak ho v naší době ohrožují ašarité, uctívači hvězd. Vyslechli jsme příběhy o císařích a vozatajích.

Z větší části díky těmto pradávným jazykům a vyprávěním, společně s přístupem ke koním z avegnského paláce, jsem zůstal se svým učitelem déle než většina ostatních. Díky těmto věcem a díky mé lásce k němu.

V té době jsem si začal myslet, že bych se mohl stát knihkupcem a knihvazačem doma v Seresse, kde po knihách stoupala poptávka, ale podle Guarina se hodilo, abych sloužil někde u dvora, využil toho, co mě naučil, a podělil se o to. Považoval za část svého úkolu, že bude do světa posílat muže a občas ženy, aby měli vliv a vedli ostatní k lepšímu životu v době, kdy po celé Batiaře i za jejími hranicemi vládli a válčili násilníci.

Na vázání a prodej knih budeš mít dost času později, řekl – pokud dojdeš k názoru, že to chceš. Nejprve ale přijmi místo někde, kde můžeš vrátit něco z toho, co jsi dostal tady.

Napsal dopis jednomu starému příteli, a tak do mého života vstoupil Morani di Rosso a Mylasia. Morani mi nabídl místo u tamního dvora. Dvora Zvířete.

Někdy činíme vlastní rozhodnutí, někdy jsou učiněna za nás.

Často přemýšlím, jak by vypadal můj život, kdybych se naopak vrátil domů do Seressy a otevřel si knihkupectví anebo se v některém stal společníkem. Můj bratranec Alviso tehdy jedno právě založil, u menšího kanálu. Ale Alviso nechodil do proslulé školy v Avegni. Nedostal do života ten dar. Za získané příležitosti musíte být zodpovědní. To nás učili.

A tak jsem odešel do Mylasie. Některým větším i menším městským státům v Batiaře vládli a vládnou špatní lidé a Uberto z Mylasie patřil v oné době bezesporu k těm úplně nejhorším.

Bylo zajímavé a nejspíš ještě je, že krutí muži se mohou chopit moci a že je poddaní přijmou a podporují, pokud s sebou přinesou určitý stupeň míru. Jestliže jsou sýpky plné a občané nasycení. Pod podmínkou, že za války mezi hradbami nevypukne hladomor. Uberto byl člověk, který dal nepřítele zavřít do neprodyšného sudu, aby zjistil, zda může při jeho umírání sledovat unikající duši.

Když už musí muži a ženy umírat násilnou smrtí, chceme, aby se to dělo někde jinde. Takoví jsme, dokonce i v modlitbách. V těchto letech, kdy žoldáci přecházejí hory a doly a bojují za městský stát, který je platí, nebo podnikají nájezdy sami za sebe a kdy Vysocí patriarchové válčí s polovinou šlechty a s druhou intrikují, někteří v konfliktech předních osobností vidí sladkou, svůdnou příležitost k rozšíření vlastní moci.

Vesnice a městečka ničí rozlícení, hladoví vojáci a pak je o rok později plení znovu. Přijde hladomor a s ním nemoci. V období velkého nebezpečí se dostatečně silnému a přiměřeně obávanému veliteli pod záminkou obrany města povolí mezi zdmi vlastního paláce lecjaká surovost.

Nebylo to nic tajného. Uberto z Mylasie nechvalně proslul tím, co se v noci dělo v jeho komnatách, když přišel do nálady. Vyprávělo se o mladických tělech, která za tmy vynášeli z menších palácových bran, mrtvých, zohavených. A dobří muži mu přesto sloužili – usmiřovali se s naším bohem, jak jen uměli.

Snahy vyvážit ramena vah s duší na miskách. Podvolení je častější než jeho opak – rozzlobený, odmítavý odpor. Svět obývají vlci, v elegantních palácích i v temných lesích a divočině.

Lidé z Mylasie a přilehlých statků posílali v těch letech své dcery pryč, protože věděli, co je Uberto zač. Když se nedostávalo přiměřeně přitažlivých dívek, nechával si přivádět chlapce.

Jak říkám, nebylo to žádné tajemství. Ty příběhy jsme slyšeli i v Avegni. Někteří z urozenějších studentů ve škole dokonce žertovali, že nechávat si přivádět ženy (o chlapcích nežertoval nikdo, byl by to riskantní šprým) patří k přitažlivým aspektům moci. Nemluvili – abych jim nekřivdil – o jejich zabíjení, jen o potěšení jedné noci anebo více než jedné.

Uberto si nikdy nikoho nenechal přivést na více než jednu noc. Většina jeho hostů přežila, vrátila se domů, dokonce dostala odměnu v mincích – vzhledem k tomu, že dívky se pak už jen obtížně vdají a chlapci byli zostuzeni.

Ne všichni se však z jeho paláce vrátili živí. Ne všichni.

smrti jsem se toho větrného podzimního večera vyhnul zaprvé tím, že když jsme se dozvěděli o příchodu té dívky, Morani mě poslal po schodech pro služebnictvo, abych přinesl víno.

Když pozdě večer někoho přivedli k hraběti, postavil se před Ubertovy komnaty sám Morani. Jako by tím, co se děje, nechtěl zatěžovat duši nikoho jiného. Zřejmě to tak dělal celé roky.

To léto a podzim si oblíbil, že před jejich příchodem a po něm jsem se tam s ním zdržoval já – ale ne když pak daná dívka nebo chlapec vycházeli po schodech. Stalo se to už třikrát. Tohle byl čtvrtý večer. Nevěřím na posvátná čísla, pouze vyprávím, jak si pamatuji, co se mi přihodilo.

Před hraběcími pokoji jsme s Moranim rozprávěli o moudrosti předků. Přednášel jsem mu na požádání poezii, zatímco za dveřmi Uberto dělal, co se mu zamanulo. Občas jsme zaslechli zvuky. Moranimu posmutněla tvář a já měl pocit, že v něm vidím i jiné věci. Většinou mě nutil do hovoru – o filozofech, zásadách zdrženlivosti, naučené nevšímavosti ke kolu osudu. Pil víno, které jsem přinesl, ale nikdy přespříliš.

Nemohl mě chránit tak, abych se nedozvěděl, co se děje, jen jsem díky němu nebyl součástí toho, že se někdo posílá dovnitř. Ale chtěl, abych s ním zůstal potom. Možná pro něj bylo těžké, když tam osaměl. Možná si myslel, že musím poznat i temné stránky světa, nejen ty světlé. Od té doby mě napadá, že tohle v jistém ohledu popisuje stav Batiary v naší době: umění, filozofie – a zvířata.

Kdybych stál vedle něj, když tu dívku přiváděli po schodech mezi pochodněmi, kdyby mě doprovázející gardisté viděli s ním, byl bych bez nejmenších pochyb za to, co následovalo, stejně jako on pohnán k zodpovědnosti.

Ale neviděli mě. Jemně ji pozdravil a vpustil do dveří jen Morani, potom co ji pečlivě prohledal, zda nemá zbraň. Gardisté už to udělali v přízemí, ale jako hlavní palácový správce za to byl před těmito dveřmi formálně zodpovědný Morani.

Jenže já tam byl. Viděl jsem ji.

Stačil jsem se vrátit nahoru s lahvicí vína, stál jsem ve stínech na zadním schodišti, mimo dohled stráží i té dívky, ale výhled na ně jsem měl. A tak jsem zjistil, co je zač.

Nemyslím si, že by si na mě vůbec vzpomněla, kdybych vidět byl, ale já ji okamžitě poznal. Nebylo to zas tak dávno. A stejně rychle jsem si uvědomil, že se něco děje.

Nic jsem neudělal, nic jsem neřekl. Nechal jsem věcem zcela volný průběh.

Dalo by se říci, že za smrt Moraniho di Rosso mohu já. Hodně jsem mu dlužil, měl jsem ho velmi rád. Byl to laskavý muž s malými dětmi, a já tu ženu poznal a stejně se nepostavil do cesty událostem, které mimo jiné zanedlouho vedly k jeho popravě a rozčtvrcení na náměstí.

Často přemýšlím o tom, že svět, jak ho bůh stvořil, obecně není – alespoň v naší době – nakloněn dobrým lidem. Nevím, co to vypovídá o mně a mém vlastním životě.

Hromadíme hříchy a vinu jen tím, že se pohybujeme svými dny, rozhodujeme se, konáme, nekonáme. Jeho smrt je jednou z těch, za které budu souzen. Takových je víc.

*

Ve stínech druhého schodiště zahlédla siluetu služebného. Něco držel, nejspíš víno. Na něm nezáleželo. Záleželo na tom, aby před správcem vypadala úzkostlivě, ale nedávala najevo takový strach, ze kterého by se dalo usuzovat, že něco skrývá. Měla na paměti, aby působila neohrabaně v dobrých šatech, které jí poslali z paláce.

Probírali to, když osnovali plán a když k němu svolila, byť Folco dal jasně na srozuměnou, že je to jen nápad, pouze myšlenka. Nemohl jí rozkazovat. Samozřejmě že ne. Řekl, že si je docela jistý, že vyjde.

Uvěřila mu. Neposílal by ji na smrt, ne kvůli Mylasii. Ve skutečnosti by ji neposílal na smrt kvůli ničemu. Smrti se při tom, čeho chtěl dosáhnout, mohla vyhnout. Plnila funkci jeho zbraně a žádný dobrý velitel zbraněmi neplýtvá. Také byla jeho neteří.

Svolila, bez váhání. K váhání od přírody neměla sklony. Souhlasila z celé řady důvodů. Už proto, že Uberto z Mylasie si nechával přivádět děti a zabíjel je. Nebyla žádná měkkota, nehledě na svou rodinu, ale Uberto ji… pohoršoval. Nikdy nikoho nezabila, takže v ní dnes večer cosi bylo, cosi si uvědomovala. Nebylo těžké dosáhnout toho, aby správci připadala úzkostná. Úzkost jí nechyběla. Rozechvěle se na něj usmála. Hrála dobře, i proto byla užitečná.

Správce se jemně představil. Prohledal ji, zda nemá zbraně, stejně jako gardisté předtím. Ti si to užívali, on ji prohledal důstojně, ale pečlivě.

„Jak se jmenuješ, děvče?“ zeptal se.

Uvedla jméno, které si vymysleli, když se před čtyřmi měsíci přistěhovala na statek za městskými hradbami.

Pár, jemuž zaplatili za to, že bude předstírat, že je příbuzná, která za ním přijela po smrti své matky, dnes večer zmizí. Už by měl být vlastně na cestě, co možná nejrychleji uhánět podzimní tmou. Naděje té dvojice spočívá v chaosu, který v paláci a ve městě vypukne a který zpomalí vyšetřování a pronásledování – nikdo nebude mít dostatečnou moc a bystrou hlavu na to, aby vydal náležitý rozkaz.

Součástí obchodu bylo, že na ně bude čekat dvoukolák s koněm a více stříbra, než za svůj těžký život viděli. Ze statku odjedou téměř bez majetku, v krbu nechají hořet oheň, z komína bude stoupat kouř, aby nevzbudili podezření. Velmi riskovali, ale riziko patří k postupu vpřed. Folcovi kapitáni uměli posuzovat lidi a vybrali dobře. Adria těm dvěma přála štěstí, ale nemrhala časem, aby na ně myslela. Štěstěna je vrtošivá a víra na ni kladla značné nároky, z různých důvodů.

„Pán má dnes večer poklidnou náladu,“ řekl správce.

Neměla představu, zda je to pravda, nebo tím chtěl jen zaplašit strach, kterého si u ní všiml. Přikývla. Tiše pravila: „To je dobře, ctihodnosti?“

Povzdechl si. Viděla, že nad ní truchlí. Bylo jí to jedno. Stejně ji posílá za tím chlapem, ne?

Nezáleželo na tom. Tak či onak – ať už se jí podaří, co přišla vykonat, nebo v té místnosti neuspěje – tomuhle muži, di Rosso, nyní hrozí smrtelné nebezpečí. Pokud by ji, právě teď, při prohledávání…

Nic neobjevil. Možná že žena by si toho všimla, ale nebylo to pravděpodobné, a tady by žádná žena nebyla.

Folco měl teď ve službě jednoho muže z Esperani, který dovedl to, co nebylo v Batiaře obecně známé. Když na statek přišlo předvolání, při přípravách se bála – ale strach je něco, co člověk ovládne, ne něco, co člověka svazuje. Folco jim to všem často opakoval. Nepopíráte, že ho cítíte, ale rozhodujete o něm.

Byla starší než mladičké dívky, kterým Uberto dával přednost, a nejspíš příliš vysoká, jenže byla pěkná a takových už v Mylasii ani okolí mnoho nezbývalo. Nikdy nešla na trh, bylo by to moc okaté, moc vyzývavé, ale neskrývala se před obyvateli sousedních statků a lidé, kteří palácovým gardistům nahlásí za úplatu vhodnou dívku, se najdou vždycky. Spolehli se, že k tomu dojde. Lidé jsou obvykle předvídatelní, pokud se dostatečně zamyslíte. I to Folco neustále opakoval.

Muži, který ji nahlásil gardistům, ovšem přála ošklivou smrt.

Také to samozřejmě mohla být žena. Raději by si nic takového nepředstavovala, ale kdo to mohl vědět? Lidé trpěli chudobou. Statkáře odírali všude, bez lítosti na ně uvalovali daně, aby řemeslníci a kupci ve městech byli u svých pánu spokojenější – a méně nebezpeční. Dokonce i Folco v Acorsi to tak dělal. Pár mincí na statku s příchodem zimy může znamenat dříví na otop, potraviny, někomu s dětmi pomůže přežít.

Všichni chtějí něco, co nemají. Třeba prostý chléb či teplo. Gurçu, vůdce ašaritů na východě, chtěl uchvátit Sarantium, Město měst. Ona sama chtěla víc svobody, než by si svět přál poskytnout ženě. Někteří lidé chtěli lásku.

Folco chtěl Mylasii. Byl to tah v dlouhé hře proti starému nepříteli, ale ne proti Ubertovi.

Nebylo pravděpodobné, že město bude moci získat okamžitě, určitou šanci však měl, to díky rozkolu, který mohla dnes večer způsobit. I pouhá hrozba, že se Folco přesune blíž, by Teobalda Monticolu, jehož město a půda ležely na jih odtud, mohla zneklidnit – a lehkovážný, násilný muž jako Monticola se může při zneklidnění dopustit chyb.

Před časem se dozvěděla, že nenávist mezi Folcem Cinem d’Acorsi a Monticolou di Remigio je závažná záležitost ovlivňující svět, nebo alespoň tuto jeho část.

Také ji přivedla dnes večer sem, ne? Do tohoto paláce. Její vlastní volbou. Jak tvrdila sama sobě. Byla to téměř pravda.

„Pokud je poklidnější, skoro vždycky to znamená tišší noc,“ odpověděl jí správce na otázku. Tišší, pomyslela si. „Buď ochotná, ale ne horlivá. Má rád… hraběti se líbí pocit, když dívka neví nic o… těchto věcech.“

„Jsem stále panna,“ řekla. Náhodou to byla pravda.

„Ovšem, ovšem!“ odvětil rychle. Ve světle lucerny si všimla, že zrudl. Odkašlal si. „Budu čekat. Právě tady.“

„Proč, ctihodnosti?“ zeptala se. Poněkud lehkomyslně.

„No, abych zavolal gardisty a ti tě pak vzali domů.“

„Aha,“ přikývla. „Dobře tedy. Děkuji.“ Mluvila s venkovským přízvukem. „Ublíží mi?“ otázala se. Zdálo se, že na něco takového by se dívka zeptala, pokud slyšela, co se povídá.

Podíval se stranou. „Prostě… buď ochotná. Jak jsem řekl, dnes večer je klidný.“

„Ano, ctihodnosti,“ odpověděla.

Stále viděla siluetu na schodišti pro služebnictvo. Dva gardisté sešli zpátky po hlavním schodišti.

„Už pojď,“ vyzval ji správce. Zavedl ji k těžkým dveřím. Tiše zaklepal.

„Pošlete ji ke mně,“ ozval se okamžitě hlas. Když ho uslyšela, skutečně pocítila velký strach. Správce dveře otevřel.

Adria vstoupila dovnitř. Správce za ní zase zavřel.

Honosná místnost. Vyrůstala ve větším, bohatším paláci, jinak by se zalekla. Připomněla si ale, aby tak vypadala.

Z obou stran hořícího krbu na vzdálenější stěně byla okna. Po její levici pootevřené další dveře. Nejspíš vedou k vnitřním komnatám. Na podlaze po jedné straně místnosti vzorovaný koberec, před druhým krbem. Na stolech lampy, aby bylo více světla, na jednom stole víno. Všimla si téměř prázdné lahvice.

Nalevo u stěny s pootevřenými dveřmi stálo lůžko. Pod ním neležel koberec, na dřevěné podlaze byly tmavé skvrny. Uvědomila si, od čeho můžou být. Řekla si, že strachu nepodlehne. Na stěně po její pravici visely dvě tapiserie. Osvětlovaly je plameny ohně. Na obou byly lovecké výjevy. Domníval se, že ji uloví.

Přišla sem, aby tomu tak nebylo. On je dnes v noci divoké zvíře a ona lovkyně. Lovila zvěř celý život, v lesích kolem jejich vlastního paláce. Ta myšlenka jí dodala odvahy. Znovu se rozechvěle usmála a klesla na kolena na koberec, neohrabaně se mu poklonila. Sklopila hlavu, sepnula ruce, nepromluvila. Byla by velká opovážlivost, kdyby dívka ze statku promluvila na mylasijského hraběte bez vyzvání.

„Vstaň,“ řekl on, pronikavým, klidným hlasem. „Podívám se na tebe.“

Rychle se zvedla. Hlavu nechala skloněnou. Přikázal jí, aby ji narovnala. Poslechla. Dala si pozor, aby se mu nepodívala do očí. Měl na sobě modré hedvábné roucho, volně zavázané. Pod ním nic. Byl to hromotluk, už ne mladý, ale stále tmavovlasý. Býval vojevůdcem, velel armádám, mečem získal město. Často k tomu dochází podobně. I Folco je žoldnéř.

Ale Folco se tomuhle muži nepodobal. Tohle je nestvůra a ona vnikla do jejího doupěte. Oheň se zamihotal. Moje volba, připomněla si Adria znovu.

„Jsi tak stará,“ řekl hrabě z Mylasie. „Zboží zapomenuté na kupeckém stole v paprscích slunce. Ztrácí barvu, stejně jako všechno zářivé.“ Znělo to jako poezie. V životě neměla dost času, aby se naučila z poezie hodně. „Rozepni si knoflíky,“ vyzval ji. „No tak. Ukaž se.“

Civěla na něj s vytřeštěnýma očima. Málem se kousla do rtu, včas se zarazila. Usmál se, přistoupil blíž. Položil jí ruku na předloktí, ne tvrdě, jen aby ji odvedl blíž k ohni. Ke světlu, uvědomila si. Chce ji vidět. Chvěla se. Nebylo to divadýlko. Strach se nemá popírat, ale ovládnout. Zvedla ruce ke knoflíkům na dlouhých šatech, které pro ni přivezli na statek. Živůtek byl zelený. Oddělené rukávy měly červenohnědou barvu, stejně jako sukňová část sahající až k jejím kotníkům.

Sledoval ji. Upíral pohled na její prsty. Knoflíky se rozepínaly ztuha, nebylo obtížné působit dojmem, že něco takového je pro ni nové, pro vysokou, nemotornou statkářskou dívku zvyklou na halenu po kolena, kterou si přetahuje přes hlavu. Kdyby se jí podíval na ruce, zjistil by, že jsou hrubé. Už tu byla několik měsíců a ještě před cestou na jih dělala venkovní práce v Acorsi. Navrhl to Folco. Byl z mužů, kteří se připravují.

Hrabě ukročil dozadu a stále ji zkoumavě sledoval. Rozepnula poslední knoflíky a vrchní část šatů se rozevřela.

„Stará,“ zopakoval Uberto. Díval se jí na prsa, ne na ruce. „Moc vysoká, moc stará. Přezrálé ovoce a tělo. A úzké rty.“

Potřebovala, aby ji políbil. Anebo mu musela políbit ruku. Zároveň se nesměl dozvědět, že to chce. Každý něco chce, pomyslela si. Znovu přistoupil blíž. Uhnula hlavou.

„Ne,“ řekl hrabě Uberto z Mylasie. „Ne. Neodvracej se. Ne ode mě.“

Zůstala zticha. Dva prsty levé ruky jí položil na tvář a otočil jí hlavu zpátky, aby se mu podívala do očí. Zachvěla se. Když to uviděl, usmál se. Líbí se mu, když dávají najevo strach, pomyslela si.

Pak dal ruku z její tváře pryč, chytil ji za vlasy na zátylku, přitáhl si ji k sobě a přitiskl se ústy na její ústa, tvrdě, silně.

A ve stejném okamžiku ji bodl do stehna nožem, který držel v pravé ruce.

Adria zaječela. Přelila se přes ni rychlá, drsná vlna bolesti a ona věděla, že tenhle muž může mít na ostří jed.

Stejně jako ona měla jed na ústech.

Druhá vrstva rtěnky, spodní ji ochraňovala před tím, aby zemřela také. Aspoň tolik slíbil ten muž z Esperani ještě v Acorsi.

Uberto otočil nožem a pak ho vytáhl. Bolest projela Adrií společně se zoufalstvím. Zakolísala. Nechal ji couvat, dychtivě ji sledoval.

„Můj pane!“ zvolala. „Proč…?“

„Bolí to, že ano? V hlubším potěšení je vždycky bolest,“ řekl zdejší vládce. „Dnes v noci se o tom přesvědčíš.“ Nůž stále držel v ruce. Adria shlédla. Na jejích roztržených šatech byla krev, byla i na koberci. Byla ošklivě zraněna. Nevěděla jistě, jestli bude moci chodit. Pokud se ukáže, že to je pravda, mohlo by to znamenat její smrt.

Jenže…

Dovrávorala ke krbu, jako by ji zranění na noze vyvedlo z rovnováhy. Sledoval ji. Měl temné oči. Dalo by se říci hladové.

„Rodíme se v krvi,“ prohlásil Uberto z Mylasie. „Dívka tvého věku už to ví několik let.“

Adria položila ruku na stěnu vedle ohně.

„Můj pane,“ ozvala se znovu, zakňourala. Měla pocit, že jí noha vypoví službu. Opravdu si nebyla jistá, jestli se na ni bude moci postavit. Chtěla plakat. Každý něco chtěl.

„Svleč se,“ řekl. „Podíváme se na tu ránu. Musíme ji ošetřit.“

„Bodl jste mě, můj pane,“ opáčila. Hrála o čas. Od Esperaňana se dozvěděla, že to nebude trvat dlouho.

„Ano. Snad to udělám znovu a na určitých jiných –“

Esperaňan nelhal. Uberto z Mylasie větu nakousl, ale nedokončil, a nedokončil už žádnou jinou.

Viděla, že mu nůž padá z ruky. V tom pohledu bylo kromě všeho ostatního i kruté, chladné potěšení. Nejen úleva. Možná tu umře, když se nebude moci pořádně hýbat, ale muž před ní si sáhl rukou na hrdlo a otevřel ústa, aby zakřičel, žádný zvuk se však neozval. I to jim ten Esperaňan slíbil. Oběť nebude schopna volání o pomoc. Beze slova padne, i když to by hluk nadělat mohlo.

Nadělalo, ale ne příliš. Natáhl ruku, aby se zachytil, ale na místě, kde stál, nebylo čeho. Tiché žuchnutí, když dopadl na podlahu, si venku mohli vykládat jako celou řadu věcí, součást toho, co se tu podle nich odehrává, stejně jako její jekot. Nebyla bych prvním člověkem, pomyslela si Adria, který v téhle místnosti s Ubertem z Mylasie ječí.

Bude ovšem tím posledním. Bezpochyby.

Vytřeštil oči, viděla v nich hrůzu. Měl obě ruce na krku, snažil se popadnout dech. Potěšení, které cítila, bylo zřejmě pod její úroveň. Uvažováním o tom ale nehodlala ztrácet čas. Odstoupila od ohně, ode zdi. Noha pod ní málem povolila a ona zalapala po dechu. Nezabodl do ní ale celý nůž, ne až po jílec. Jen chtěl, aby se bála. Možná ho krev vzrušovala, ale nedostal se do ní jed. Ona otrávená nebyla.

Podívala se na muže na koberci. Stále se snažil volat – správce za dveřmi, svatého Jada, anebo aby odehnal démony, které teď možná s koncem života vidí.

Jenže ještě nebyl po smrti. Adria se sklonila, přitom znovu zalapala po dechu, a zvedla upuštěný nůž. Postavila se nad něj. Pak klidně, svým vlastním hlasem, pronesla: „Folco Cino d’Acorsi usoudil, že jen mrháš Jadovým darem života. Poslal mě, abych to mrhání ukončila. Jmenuji se Adria Ripoli. O mém původu určitě víš. Přeji ti bolestivou smrt, a ať nikdy nespatříš světlo.“

Modré roucho měl rozhalené. Přenesla váhu na nezraněnou nohu, sklonila se a vrazila mu nůž do genitálií. Pak to zopakovala, pro jistotu a za děti, které zde zemřely.

Nebyla dobrosrdečná, nikdo v její rodině nebyl laskavý, ale představa, jak do této místnosti přivádějí vyděšené děti, aby tu vytrpěly surové zneužívání a někdy zemřely, lehce ospravedlnila takové rány nožem, nad rámec jedu na rtech.

Dívala se, jak umírá. Na krásný východní koberec vytekla další krev – vlastně spousty krve. Ta zohavená nahota k jeho konci patří, pomyslela si. Pokud jsou na světě horší muži, nechtěla by s žádným z nich být v jedné místnosti. On teď patřil Jadovi, před jeho soud. Poslala ho tam.

Ještě musí udělat další věci – pokud bude moci –, chce-li přežít. A to ona nutně chtěla, sama na soud nebyla připravená.

„Můj pane, prosím,“ zvolala hlasem děvčete ze statku.

Upustila nůž a kulhala k oknům, snažila se přitom nevykřiknout. Na jednom z nich bylo tvrzené sklo nového typu, na druhém staromódní okenice. I o tom už věděli, než přišla. Folco se připravoval. Také jeho muži se připravovali, jinak by nezůstali jeho muži.

Otevřela okenici. Zavrzala, ale jen trochu. Nikdo to neuslyší. Vyklonila se a zadívala ven.

Lano tam bylo, přivázané ke kovovému hrotu v kamenné zdi, a mi-zelo ve tmě. Před časem nasadili do Mylasie člověka, který uměl šplhat. Jedné z předchozích nocí upevnil hrot do zdi a tohoto večera, když se dozvěděli o jejím předvolání, přivázal lano. Měla nechat okenici otevřenou, aby gardisté vrazili dovnitř, vyhlédli z okna, viděli lano…

Došli by ke špatnému závěru. Protože útěk po téhle zdi paláce nebyl na pořadu dne, ne v jejím případě. Byli ve třetím patře nad zemí, a třebaže měla schopnosti, které se hodily jí i Folcovi, ručkování po laně mezi ně nepatřilo a dole na náměstí byli neustále gardisté.

Ti, kteří přijdou do místnosti, ovšem nebudou vědět, co nedokáže, ani tušit, že Folco podplatil bývalého služebného v paláci, aby mu popsal vnitřní prostory hraběcích komnat a řekl mu o ukrytém schodišti. Ze soukromých pokojů vládnoucího pána vždycky vedou tajné schody, tvrdil Folco. Adria o tom věděla i z paláce svojí rodiny.

Potřebovala se k těm schodům dostat, pak po nich sejít dolů a vyjít ven, kde budou čekat muži, aby jí odtud pomohli. Bude tam kůň, na kterém odjede, svoboda, život.

Jenže ona sotva dokáže chodit.

Bála se, že bolestí omdlí. Zaklela. Kdyby ji ten zkurvysyn nebodl…

Ten zkurvysyn měl v úmyslu mnohem horší věci. Je po smrti. Ona ne.

Nikdo jí nikdy nesliboval, že život bude procházka růžovým sadem. Určitě ne její otec. Ten nebyl takový. Bohatství měla zajištěné, jako dcera vévody, ale snadné nebylo nic. Zvlášť pro ženu.

Přešla zpátky k mrtvému muži. Sehnula se, námahou zalapala po dechu a znovu zvedla nůž. Odřízla jím kousek jeho roucha a zacpala si s ním ránu. Vzala za opasek od roucha muže, kterého zabila, a vytáhla ho zpod něj. Ovázala si ho kolem zranění a látky. Nechtěla, aby z ní kapala krev, až bude odcházet. Málem by při tom všem znovu křičela. Pak si vzpomněla a tiše vykřikla, aby to slyšeli venku.

Porozhlédla se a snažila se zjistit, jestli na něco nezapomněla. Zranění jí v tuto chvíli přes látku nekrvácelo. Ale věděla, že brzy bude.

S těžkým oddechováním dokulhala k napůl otevřeným dveřím do vnitřních pokojů a prošla jimi. Třetí místnost, řekli jí: dřevěná deska na stěně po levé straně, zezadu u krbu. Západka ve vyřezané lví tlamě.

Složil by se jen slaboch, připomínala si a vlekla se dál. Také by to znamenalo smrt. Nezastavovala, opírala se o stoly nebo dlaní o stěny, chytala se sloupků postele v druhé místnosti. Teď už bolestí plakala. Osušila si oči.

Dostala se tam, do třetího pokoje. Našla lva a stiskla závlačku, která otevřela desku obložení. Za ní bylo schodiště. Vždyť jí to také slíbili, ne?

Uvnitř panovala naprostá tma. Adria se otočila, zaklela a zamířila přes místnost ke stolu pro lampu. Zakrvácený nůž si zastrčila za pásek šatů. Až tehdy si uvědomila, že má stále rozepnuté knoflíky. Zapnula je. Mohlo by být zábavné, že se na pokraji smrti snaží o cudnost, ale vzpomněla si na trosky Ubertovy nahoty za sebou a nijak se ne-bavila.

Vrátila se k otevřené desce, nahrbila se, přitom slabě vykřikla, a prošla skrz. Desku za sebou zase přivřela. Uvědomila si, že na podlaze a kobercích po cestě nejspíš bude krev. Teď už s tím nic nenadělá. Bude muset doufat – modlit se? –, že si jí nikdo nevšimne, aspoň ne dnes v noci. Že budou příliš ohromení a vystrašení, že přiběhnou k otevřenému oknu, uvidí lano, seběhnou po schodech na náměstí, zburcují gardisty.

Po několika schodech si však Adria uvědomila, že na tom nesejde. Musela by sestoupit dvě patra po tomto úzkém, kluzkém kamenném schodišti s lampou v ruce, a to nebude v jejích silách.

*

Nebylo to setkání, na které bych mohl při nejlepší vůli zapomenout.

Před více než rokem Folco Cino, proslulý mezi batiarskými vojenskými veliteli a od smrti svého otce před lety pán v Acorsi, přijel na návštěvu Ricciardianů, vládnoucí rodiny v Avegni, a druhého dne dopoledne se zastavil, aby pozdravil Guarina, našeho učitele. Folco byl pravděpodobně nejslavnější absolvent naší školy.

Tím jménem ho oslovoval každý, byť to bylo na vládce města snad příliš osobní. Guarino některým z nás vysvětlil, že je to vědomá volba. „Působí tak laskavějším dojmem. Což může být pravda, ale nenechte se zmást,“ řekl.

Zmást jsme se nechali jen těžko, za našich dnů šlo o jednoho z nejobávanějších velitelů žoldnéřů. Domníval jsem se, že i když dává přednost křestnímu jménu, tohle z hlavy snad nikomu nevypadne.

Toho dne si s sebou přivedl dva společníky. Jedním z nich byla vysoká žena, kterou později uvidím na cestě do pokoje, kde ji očekával Uberto z Mylasie.

V Mylasii jsem ji poznal, protože jsem byl společně s půltuctem starších studentů a dvěma našimi nejmladšími jedním z lidí v zahradě školy toho dne, kdy k nám před rokem Folco přijel. Mladí bratři, dvojčata, zazpívali na uvítanou našeho slavného hosta píseň a jejich hlásky se libě nesly dopoledním světlem pozdního léta.

Dozpívali a Guarino uznale přikývl. Folco d’Acorsi se zazubil a řekl: „Pamatuji si, jak jsem tu píseň sám zpíval!“

Každému chlapci dal po minci, pak přistoupil k učiteli a prudce ho objal, málem ho přitom zvedl ze země. Polekalo nás to. Vlastně šokovalo. Vyproštěný Guarino si urovnal šedou róbu a řekl: „Důstojnost je třeba opatrovat, snad nade všechno ostatní.“

Folco se zasmál. Z místa, kde jsme stáli, jsem viděl nechvalně známý prázdný důlek jeho pravého oka. Odmítal přes něj nosit pásku. O tom zranění věděli všichni. Příběhy o tom, jak k němu přišel, si však odporovaly. Podle jednoho mu ho způsobil Teobaldo Monticola, což by řadu věcí vysvětlovalo.

Folco opáčil: „Citujete Azzopardiho, učiteli? Vždyť s ním ani nejste zajedno! A co ‚Nikdo si nezaslouží vaši lásku tolik jako ten, který vás naučí moudrosti‘?“

„I to je on, ano,“ přisvědčil Guarino vyrovnaně. „Souhlasím, je to lepší myšlenka. Těší mě, že jste nezapomněl. Jenže láska se dá prokazovat nejrůznějšími způsoby.“ A skutečně se usmál, jak si pamatuji. Jeho jemné vlasy chaoticky povlávaly ve větru.

„Pravda,“ uznal pán z Acorsi. „Povečeříte s námi, učiteli, až se vrátíme z lovu? Erizzio říkal, abych vás pozval.“

Předtím jsem si myslel, že bude urostlejší, coby vojáka ho předcházel obrovský věhlas. Folco Cino měl pod měkkou červenou čapkou světle hnědé vlasy, některé už šedé. Nos orlí a jizvu na stejné tváři, kde mu chybělo oko. Byl silné postavy, svalnatý. Blesklo mi hlavou, že bych se s ním nechtěl pustit do křížku.

„S potěšením pozvání přijmu,“ odpověděl Guarino. „Vyřiďte hraběti moje díky. Ale než odejdete, dnes dopoledne jsem přivedl několik našich žáků, aby ukázali, co umí, pokud by vám to přišlo vhod.“

„Přišlo by to zcela vhod, kdyby čas dovolil. Ale vyjíždím s Erizziem a Evardem na lov a ještě předtím musíme probrat záležitosti týkající se Rhodia a Firenty a tamních událostí.“

„Jistě,“ řekl náš učitel. „Moc Sardiů sílí.“

„Pravda,“ přikývl Folco d’Acorsi. „Piero vyjádřil přání si mě znovu najmout. Moji armádu.“

„Samozřejmě,“ odvětil Guarino.

Pán z Acorsi nás přejel uznalým pohledem. „Nepochybuji, že vy všichni jste příkladní studenti. Váš učitel by vás jinak dnes dopoledne nepřivedl. Přijměte mé politování a přání všeho dobrého. Pokračujte a vždy ho ctěte, je tím nejlepším z nás. Pojďte, Coppo, Adrie, budou na nás čekat.“ Uklonil se Guarinovi, otočil se a odkráčel z naší malé zahrady. Muž násilí, kultury a moci, jedno oko jasné, jedno prázdné a temné. Vysoká mladá žena ho společně s tím mužem následovala, oba v jezdeckých šatech.

Víme, že je nejlepší, měl jsem na jazyku, ale věděl jsem, že promluvit bych neměl. Takže toho dopoledne jsem před Folcem d’Acorsi na koni nejel, nepředvedl mu, co dovedu. Je dokonce možné, že by se určité věci odehrávaly jinak, kdybych mu jízdu ukázal. Ta myšlenka mě napadla. Nikdy jsem se s ní nikomu nesvěřil.

Tu ženu jsem onoho dopoledne ovšem viděl. Vysokou, s kaštanovými vlasy, hubenou. A slyšel jsem její jméno a všiml si, jak znuděně se rozhlíží po zahradě. Pak jsme o ní mluvili. Jak bychom o ní mohli nemluvit, mladí muži, kteří spatřili Adrii, nejmladší dceru vévody Arimanna Ripoliho z Macery, neteř Cateriny Ripoli d’Acorsi, a tudíž i jejího manžela Folca? Vešla s ním do naší zahrady a s ním i odešla.

To však nebylo jméno, kterým se představila Moranimu v Mylasii, když ji vyvedli po palácovém schodišti jako dívku z nedalekého statku, odkud ji povolali pro hraběcí potěšení.

Stál jsem ve stínu zadního schodiště a neudělal nic. Sledoval jsem, jak ji Morani prohledává a vede ke dveřím, klepe na ně a uvádí ji dovnitř, když mu to hrabě přikázal.

Proto do dnešního dne cítím, že Moraniho duše a jeho smrt je vedena na mém účtu, který mám u boha.

Až budu povolán, až můj život skončí a já stanu před soudem, budu se obhajovat, že Ubertova smrt toho večera vyvážila nevinné životy, které byly zachráněny a pomstěny. Uberta jsem samozřejmě nezabil, stejně jako jsem nezabil Moraniho, ale věděl jsem, že žena, která vcházela dovnitř, přišla kvůli Folcovi a že přišla zabíjet.

Ne kvůli spravedlnosti, ale kvůli moci, divoké hře o ni, tanci pýchy a nenávisti v naší době. Ne nadarmo jsem byl Guarinův žák. Znal jsem zeměpis tohoto koutu světa. Věděl jsem, kde leží Remigio, město Teobalda Monticoly. Znal jsem polohu Folcova Acorsi. Mylasia se nacházela tady mezi nimi.

A došel jsem k závěru, zatímco jsem se díval a držel lahev vína, pro niž mě Morani poslal, proč přesně mi nevadilo, kdyby Zvíře toho večera zemřelo. V paláci jsem byl dost dlouho, viděl jsem, co je zač, a byl jsem mladý, spravedlnost pro mě něco znamenala.

Vůbec mě nenapadlo, že by ta žena selhala. Nad čímž při zpětném pohledu žasnu.

Pár okamžiků jsem počkal a pak vstoupil do předpokoje. Byla to spíš otevřená podesta než cokoli jiného. U stěny místnosti, kde byl hrabě s tou ženou, stála dlouhá, nízká truhlice. Na ní seděl Morani. Přinesl jsem mu lahev a pohár. Odzátkoval víno a napil se, s pohárem se neobtěžoval, a pak mi ji podal zpátky.

Zavrtěl jsem hlavou. Zvedl obočí. Obvykle jsem s ním za těchto večerů pil. Pokrčil rameny a znovu si přihnul. Zůstal jsem stát, což pro mě bylo běžné. Ještě si pamatuji, jak jsem byl vyděšený, a věděl jsem, že to nesmím dávat najevo. Naslouchali jsme, co se bude ozývat, i když jsme předstírali, že to neděláme. Slyšeli jsme hlasy, ale už ne pronesená slova, pokud nemluvili nahlas.

Morani řekl tiše (protože i nás mohli slyšet zevnitř): „Žádné víno?“

Teď jsem pokrčil rameny já a zalhal mu. „Včera večer jsem měl přes míru.“

„Mladí by měli něco vydržet,“ pokoušel se o úsměv.

Nasadil jsem kyselý obličej. Popravdě řečeno, už od okamžiku, kdy jsem tu ženu uviděl, jsem měl pocit, že se mi hodí, když budu při smyslech.

„Znáš nějakou poezii o zahradách, Guidanio?“ optal se Morani. „Jarních zahradách?“ Téměř vždycky mě oslovoval celým jménem. Obvykle jsem byl Danio a občas sahali po jiném tvaru mého jména, který se mi nelíbil, z dětství.

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl jsem. Přes stěnu jsme slyšeli hlas hraběte, z té strany místnosti, která k nám byla blíž, dál od lůžka a stolu, kde schovával věci, se kterými si hrál.

Morani se znovu napil.

Snad pošetile jsem se zeptal: „Stojí to za to? Pro někoho z nás?“

Podíval se na mě. „Myslíš naše duše?“

„Ano.“ Byť to nebylo přesně to, co jsem měl na mysli.

„Ne, nestojí,“ odtušil. „Chystám se teď v zimě kvůli tobě psát nějaké dopisy. Najít ti lepší místo.“

„Víte, že jsem poctěn, že vám mohu sloužit, signore. Víte –“

„Nejde o službu mně!“ řekl. Povzdechl si. „Stárnu a mnozí na mě závisejí. A tím, že tu zůstávám, se snažím o… nápravu?“ Vzhlédl ke mně s téměř prosebným výrazem. „Zažil jsem hladomor, Guidanio. Obléhání, vypleněná a vypálená města. Zažil jsem strašné věci. Mylasia je od nich právě teď osvobozena, zdejší lidé jsou v bezpečí, protože on –“

Hlas hraběte, ostře. Žena pak zaječela.

Zdálo se, že se ozývají hned za Moranim. Zašklebil jsem se. On se napůl postavil, pak klesl zpátky na truhlu. Podívali jsme se jeden na druhého. Má dnes večer poklidnou náladu, řekl jí.

„Můj pane… proč?“ uslyšeli jsme její výkřik.

„Zahrada,“ vyrazil Morani. „Báseň o nějaké zahradě, Guidanio. Nebo o něčem jiném. Čemkoli! O slunečním svitu.“

Hlas hraběte: tichý, jemný jako olivový olej, hřejivý jako svařené víno v zimě. Od dívky se neozvalo nic dalšího. Měl jsem zarecitovat báseň. Přece jen jsem se natáhl po lahvi a napil se. V těch dnech za hraběte Uberta v Mylasii podávali dobré víno. Pamatuji si, že mi tlouklo srdce.

„Je obtížné si nějakou vybavit,“ řekl jsem.

Morani se mi díval do očí. Opáčil: „K obtížnému se musíme postavit čelem!“

Sklopil jsem zrak. Guarino říkával totéž. Ve škole. Kde byla zahrada. A škola existovala proto, aby naučila muže a ženy, jak být ve světě kultivovaní a schopní. Možná i laskaví, kdyby to dokázali, obzvlášť pokud jsou u moci. Většina lidí ve škole pocházela ze zázemí moci a zase se tam měla vrátit.

Začal jsem:

Za letních nocí mi na mysli vytane to místo

nyní však ztracené mým zrakům i zrakům lidí všech.

Večer prodchnutý zurčením fontánek mezi pomerančovníky

a vůní jasmínu.

Já byl –

Za stěnou jsme uslyšeli jakousi potyčku, pak něco jiného, tlumeného.

Morani pootočil hlavu, zaposlouchal se.

To, co jsem udělal pak, nemělo na nic žádný vliv, protože Uberto už byl po smrti. Teď to vím. Políbil dívku, kterou mu přivedli – anebo poslali za ním. Tehdy jsem to ovšem ještě nevěděl a zasáhl jsem tak, aby Morani di Rosso zůstal tam, kde byl, i když jsme oba slyšeli cosi jako něčí pád.

Řekl jsem: „Znáte ty verše, signore? Je to překlad z jazyka ašaritů, ze západu, z dávné doby, když vládli v Esperani, než bezvěrci padli pod meči svatého Jada.“

„Proč přednášíš báseň od nevěřícího?“ Otočil se zpátky ke mně.

„Podle Guarina se mohou moudrost a krása nacházet na neočekávaných místech. Za spoustu z našich vědomostí vděčíme překladům starověkých předků ašaritů.“

„Vím,“ řekl. Znovu se napil. Díval se na mě. „Také vím, že právě teď si přejí zničit Sarantium. Zlaté město…“ Hlas se mu vytratil.

„Žádal jste zahradu,“ připomněl jsem.

Opět jsme uslyšeli dívčin hlas. Příliš tichý, slova se nedala rozeznat. Jenže pak se ozvalo: „Můj pane, prosím!“

A je příšerné, co musím přiznat, ale Morani se opřel, opět klidný, že se neděje nic špatného. Žena v místnosti za ním totiž znovu zněla vyděšeně, jak jsme slýchali dřív.

Já vím, já vím… tvrdil jsem, že to byl dobrý člověk. Buď přijmete má slova, nebo tomu odmítnete uvěřit. Všichni nakonec staneme před soudem.

Pokračoval jsem v přednesu. Neznal jsem básníkovo jméno, jména se mnohdy během času ztrácí. Jako to moje, vykonal jsem toho málo, abych nebyl zapomenut. Na Uberta budou lidé vzpomínat – jako na mrzkého netvora, nebo jako na pána, který dvacet let udržoval Mylasii v bezpečí. Možná na obojí?

Domnívám se, že Folco d’Acorsi i Teobaldo Monticola di Remigio zůstanou v paměti lidí dlouhou dobu. Mohl bych se mýlit. O čase je snadné se plést. Rovněž nemám představu, co se o nich bude vyprávět, až uplynou staletí a jejich příběhy se pokřiví nebo překroutí, až možná i paláce, které postavili nebo rozšířili, budou ležet v rozvalinách a nikdo nebude vědět, jak krásný muž nebo žena byli, pokud jim tedy někdo nevyhotovil portrét.

Možná nás všechny přežije právě umění. I když znám alespoň jeden portrét od velkého Mercatiho, který je sice úžasný jako umělecké dílo, ale vůbec není podobný dané osobě, protože jsem i předlohu té fresky skutečně znal.

Na druhou stranu, co se týče umělců, kteří by nás mohli přežít, tehdy jsem recitoval verše, jež jsem v té době miloval, a neměl jsem nejmenší představu, kdo je napsal.

O něco tišší výkřik. Tentokrát ne tolik z bolesti jako z nouze. Stále z nesprávné strany místnosti, blíž u tapiserií.

„Neměl bych na něj zavolat?“ zeptal se Morani.

Nikdy mi takovou otázku nepoložil. Vždycky podle pokynů po určité době na hraběte volal zpoza dveří. Uberto věděl, že ho lidé nenávidí. Byl opatrný.

„Není příliš brzy?“ otázal jsem se na oko lhostejně.

Jad mi odpusť i to. Věděl jsem, že se tam bude dít něco, co nebylo v plánu.

„Příliš brzy,“ souhlasil.

Přednesl jsem zbylé verše ze západu. Začal jsem další báseň, novější, vlastně Moraniho oblíbenou, od Mattea Mercatiho, o kterém se obecně soudilo, že je nejen nejlepší sochař a malíř naší doby, ale také vynikající básník a že jsou mu díky těmto věcem odpuštěny jeho mnohé hříchy. Přednedávnem zemřel. Jednou jsem se s ním setkal.

Za ta léta jsem často uvažoval i o tom, proč se některým lidem odpouští a jiným ne. Nechal jsem nějakou chvíli Moraniho sedět a upíjet dobré víno. Ne příliš dlouho, byl očividně zneklidněný. Náhle vstal.

„Zavolám na něj,“ řekl.

Přistoupil ke dveřím. Rozbušilo se mi srdce.

„Můj pane!“ pronesl zvučně Morani. „Je všechno v pořádku?“

Za pozdních večerů, jako byl tenhle, měl přikázáno vznášet takový dotaz, dokud nám hrabě dívku nebo chlapce neposlal zpátky. Nebo dokud nebyli povoláni muži, aby odnesli mrtvé dítě. Než dorazili, Uberto odcházel do vnitřních komnat. Nezdržoval se a nesledoval, jak na ten úkol Morani dohlíží.

Když Morani volal za dveřmi, mylasijský hrabě odpovídal: „V pořádku, správce,“ a Morani přikývl, ačkoli jsem ho viděl jen já, a vrátil se na své místo na truhlici.

Té noci žádný hlas neodpověděl.

Morani volání zopakoval. Zpoza dveří se neslo jen těžké ticho. Zachvěl jsem se.

Ještě jedno zavolání, pak se Morani nadechl, aby se uklidnil, a otevřel dveře. Všiml jsem si, že se mu třese ruka. Vešel dovnitř. Následoval jsem ho.

„Ach můj Jade, jenž miluješ svoje děti,“ vydechl Morani di Rosso.

Stále ještě si pamatuji jeho hlas a ta slova. Myslím, že v tom okamžiku si uvědomil, že i on je mrtvý.

*

Odvaha a vůle někdy nestačí, jak se zdá. To je tvrdé, pomyslela si Adria.

Ukázalo se, že při té bolesti je obtížné zůstávat ostražitá, dokonce si zachovávat vědomí. Na vlhkém kamenném schodišti byla ochromující zima. Slyšela krysy, možná i jiné věci. Měla lampu, viděla kluzké stupně, ale levá noha ji neposlouchala tak, jak by potřebovala. Nedokázala pořádně sestupovat po schodech. Podařilo se jí sednout si a teď klouzala dolů po zadnici, se zraněnou nohou nataženou před sebou, protože bez křiku by ji neohnula a nevěděla, kdo je na druhé straně a kdo by ji slyšel.

Ne že by na tom záleželo, když se nedostane do přízemí a ke dvířkům – ukrytým za křovím, jak se dozvěděla –, která se měla otevřít do podzimní noci za městskými hradbami, ke Coppovi a ostatním, ke koním a k úniku.

Zastavila se na odpočívadle, pokoušela se nabrat síly. Zřejmě je v prvním patře paláce. Kdyby se rozhlédla, asi by i tady našla dveře. Potřebovala si oddechnout, o nebezpečí věděla, jenže… odpočinout si musela, byť jen chviličku.

Vzbudil ji nějaký zvuk a nával bolesti. Nad sebou na schodech viděla, že na zeď dopadá světlo z další lampy, zpoza ohbí schodiště. Lampu ani toho, kdo ji nesl, ještě neviděla. Její vlastní lampa zhasla. Ne že by na tom záleželo.

Budou jí provádět strašlivé věci, napadlo ji. Za pasem ovšem měla Ubertův nůž. Něco ještě může mít na povel, i ke konci. Dokáže někoho zabít, než bude muset zabít sama sebe? Anebo od boha žádá příliš?

*

Nejprve jsme viděli krev.

Tvořila kaluž, hustou a tmavou, u hraběcích zohavených genitálií. Díval jsem se s vytřeštěnýma očima, pak jsem uhnul pohledem a naprázdno polkl. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Nejdřív jsem byl malý, pak jsem odjel do Avegni, kde jsem dospěl, nikdy mě nezastihla válka. Slýchali jsme o kojencích vyhazovaných do vzduchu po záborech měst, aby je při pádu pro zábavu napíchli na kopí. Ale byla to jen vyprávění pro školáky, i když hrůzostrašná. Studovali jsme filozofii starověkých národů, hudbu a správné chování u dvora. Bojovali jsme spolu dřevěnými meči, pak opatrně s opravdovými, pod dohledem. Občas si někdo něco zlomil, zranil se, chlapci z rodin, které se nenáviděly, se pobodali, ale ne… tohle.

Když jsem se však podíval na obličej hraběte, něčeho jsem si všiml. Ruce měl u krku, svíral si hrdlo, jako by předtím lapal po dechu. Sám jsem si připomněl, abych dýchal. A abych se zamyslel.

Guarino vždycky říkával, že pravý dvořan tváří v tvář nečekané události dojde k závěru trpělivě. Nebyl jsem dvořan, ale on byl mým učitelem a já se snažil žít podle jeho učení.

Upřeně jsem hleděl na Uberta na zemi, na polohu jeho rukou. Ta žena, Adria Ripoli, do téhle místnosti vstoupit s nožem nemohla. Dvakrát ji prohledali. Ale mohla –

„Podívej!“ upozornil mě Morani.

Rychle přešel k otevřeným okenicím. Za podzimní noci by otevřené být neměly. Následoval jsem ho, obcházel jsem rozlitou krev. Nebylo mi dobře. Pomohl mi studený vzduch, když jsem se vyklonil z okna vedle Moraniho. Ukazoval dolů a já zahlédl bodec ve zdi těsně pod námi – a provaz navázaný na něj.

„Stráže!“ zavolal Morani. „Stráže na dvoře! Vražda! Mezi vámi utíká žena! Najděte ji!“ Pohlédl na mě se zděšeným výrazem. „Vzala mu nůž? A přemohla ho? Jak?“

Otočil jsem se k místnosti a přiměl jsem se znovu se podívat na tělo hraběte na koberci. Roucho měl rozhalené, jako mrtvý byl nemravně odkrytý. Oči vytřeštěné. Ty ruce na hrdle. U těla jsem neviděl žád-ný nůž.

Morani byl stále u okenic, znovu křičel na gardisty na náměstíčku. Zespodu jsem zaslechl slabé odpovědi. Uslyší ho i v paláci. Do místnosti vtrhnou muži a zjistí, co se tu děje.

Znovu jsem se rozhlédl. Snažil jsem se pochopit, porozumět. A tentokrát jsem si všiml něčeho jiného, snad proto, že jsem se pohledem vyhýbal mrtvému muži. Uberta z Mylasie jsem nelitoval, ale pohled na něj mě rozrušoval. A tak jsem se podíval stranou a uviděl tři tmavé krvavé skvrny na dřevěné podlaze u vnitřních dveří, které vedly do dalších hraběcích komnat.

Morani se najednou otočil, ohlédl se přes rameno. „Guidanio,“ řekl – a nikdy nezapomenu na laskavost a péči o život někoho jiného, které v té chvíli projevil – „zmiz odsud! Přinesl jsi mi víno, dal jsi mi ho, vrátil ses zpátky dolů. Teď běž, rychle! Do postele nebo kamkoli, kde bys byl, když ne tady!“

Nečekal, jestli poslechnu. Znovu se vyklonil z okna, kudy utekla vražedkyně. Zdola se ozval další mužský křik, určitě si přinesli pochodně.

Až na to, že neutekla. Ne tamtudy. Byl to klam. Provedli věc podle plánu. Jenže nepočítali s krví, pomyslel jsem si.

Udělal jsem, co jsem udělal. Nemusel jsem. Mohl jsem se vrátit podle pokynů do svého pokoje, dolů po schodech pro služebnictvo, vyběhnout pak zpátky se všemi ostatními, když se v paláci rozpoutá mela. Můj život by se odvíjel jinak.

Ověřil jsem si, že se Morani nedívá, a raději jsem přešel místnost k vnitřním dveřím. Jenže nejdřív jsem se rychle sklonil a ubrusem z příborníku otřel kapičky krve na podlaze. Ubrus jsem si vzal s sebou, protáhl se pootevřenými dveřmi a sledoval stopu v podobě rudých krůpějí, které jsem cestou čistil.

Takže mě můžete označit za součást té úkladné vraždy, pokud si budete přát. Nebudu to popírat. Věděl jsem, co byla zač, už když přišla nahoru s gardisty. Věděl jsem, že to je klam. Že Folco d’Acorsi se ho účastní. A pak jsem vyrazil za ní a zahlazoval krvavé stopy.

První pokoj, druhý. Byla zraněná, ale udělala něco, čím krvácení téměř zastavila. Ovšem mně stačilo, co jsem viděl. A co by později viděli ostatní, kdybych tam krev nechal. Jenže to se nestalo.

Vstoupil jsem do třetího pokoje a všiml si, že stopa vede k vnitřní stěně vedle krbu. Vešel jsem dál a rozhlížel se. Nic jsem nespatřil, ale ani jsem to nečekal. Celá léta jsem žil v palácovém komplexu v Avegni. Coby mladí lidé, zvědaví, znudění, jsme se potulovali a zkoumali okolí. Učili jsme se. Hmatal jsem rukama. Sáhl jsem do tlamy vyřezávaného lva na desce na stěně, zatáhl jsem za závlačku, kterou jsem tam našel, a část stěny se s cvaknutím odsunula.

Schodiště, černé jako bezměsíčná noc. Ještě černější. Odstoupil jsem a uprostřed místnosti si vzal lampu z kulatého stolku. U něj jsem zahlédl další kapku krve. Setřel jsem ji a vrátil se k otvoru ve zdi, a než jsem se stačil zamyslet nad tím, co dělám, a jaká je to pošetilost, vstoupil jsem, přikrčil se a dveře za sebou zase zavřel – stejně jako to musela udělat ona.

Chvilku jsem zůstal stát a opravdu jsem tehdy cítil hrůzu. Uvědomil jsem si, že zrazuji pána Mylasie a dobrého člověka, který mě tu přijal a choval se ke mně slušně.

Jenže když byl Uberto po smrti, jak bych ho mohl zradit? (Ta myšlenka nepatřila v mém životě k nejpoctivějším.) A kdybych po tom tajném schodišti sešel a dívku zajal…?

Ale proto jsem tam nevyrazil, že? Jinak bych nezametal důkazy, že tudy procházela, ne?

Ubrus jsem si nacpal za pásek naproti noži v pochvě a vyrazil jsem dolů. I s lucernou byl sestup záludný. Málem jsem se zřítil na jednom užším, kluzkém schodě. Dole jsem neviděl světla. Bylo možné, že se dostala ven, ať už to schodiště vedlo kamkoli.

Sestupoval jsem však a ve světle, které jsem nesl, se ukazovalo víc krve, teď už ne jen kapky, a já si nemyslel, že by se pohybovala moc rychle. Starosti mi dělalo, že pode mnou se nesvítilo. Kdyby se ohlédla, viděla by záři mé lucerny.

Za zdí jsem slyšel zvuky. Celý palác zburcuje hrůza toho, co se stalo. Ne všechny to šokuje, samozřejmě, ale nedalo se předvídat, co přijde teď. Kdybych tu dívku zajal nebo ji zabil, možná bych se v Mylasii stal hrdinou – anebo také ne, podle toho, kdo tu Uberta nahradí. Jeho jediný syn byl ještě malý, jeho manželka většinou pobývala v jejich venkovském domě. Toho chlapce, napadlo mě, zřejmě zabijí.

Obešel jsem další záhyb schodiště a uviděl ji pod sebou ve světle mé lucerny. Zastavil jsem se.

Seděla na podestě, kde by měly být dveře do prvního patra. Dál se nedostala. Její lampa vedle ní zhasla, nebo ji uhasila. Zvedla hlavu a podívala se nahoru ke mně.

Slyšeli jsme ve vedlejší místnosti pohyb lidí, a tak zašeptala: „Zabijte mě, pokud je ve vás kousek duše. Najděte v sobě tu odvahu.“

Hlas neměla jen tichý, byl slabý, k smrti vyčerpaný.

„Máte bolesti,“ odvětil jsem. „Bodl vás, pak jste na něj použila jeho nůž. Ale to už byl po smrti, že?“

Její chování se změnilo. Pohnula rameny, ale vstát se nepokusila. Měl jsem dojem, že nemůže.

„Byl téměř po smrti. Ne úplně. Docela mě to těšilo.“

„S nožem?“ Těšilo, pomyslel jsem si. „Takže jed?“

Sešel jsem po několika schodech. Museli jsme být tiše.

„Vy jste ten muž ze zadního schodiště,“ řekla, aniž by mi odpověděla. „Viděla jsem vás.“

To jsem nevěděl. „Ano,“ připustil jsem. „Vím, kdo jste.“

„Cože?“

Nenuceně jsem pokrčil rameny, ale vůbec jsem necítil klid, který by slušel dvořanovi. „Jste Adria Ripoli z Macery, vévodova dcera, neteř Cateriny Ripoli d’Acorsi. Jednou jste s Folcem přijela do Avegni.“

Hrubě zaklela, jako voják. „Jad zatrať vaši duši!“ hlesla. „Větší smůla mě ve vás nemohla potkat!“

Nebylo by horší tu umřít? měl jsem na jazyku.

„Protože vás znám?“ Viděl jsem, že sahá k opasku. „Bodnout mě není ve vašich silách,“ řekl jsem. „Mohu zůstat, kde jsem. Mohu zvýšit hlas a zavolat muže, aby přišli vchodem vedle vás.“

Zarazila pohyb ruky, zvedla ke mně oči. Měla zrzavé vlasy, jak jsem si vzpomněl ze zahrady. Oči měla rozšířené, barvu jsem nerozpoznal, poprvé jsem si jich nevšímal. Všichni jsme sledovali každý pohyb, který udělal Folco.

Zavřela oči, což jsem si vyložil jako známku bolesti. Samozřejmě trpěla, proč by jinak seděla potmě tady na podestě? Pak jsem pochopil i něco jiného.

„Máte ve mně smůlu, protože vás mohu spojit s Folcem a zmařit jeho zdejší záměry.“

„Pokud vyjde najevo, kdo jsem, už nikdy nebudu moci nic takového dělat. Dokonce ani kdybych nakrásně přežila.“

„Nic takového? Zabíjet muže pro Folca d’Acorsi?“

Znovu ke mně vzhlédla. Po chvilce pravila: „Žít podle svého.“

„Tohle… je vaše volba? Tohle schodiště? Vražda?“

Nejdřív neodpovídala. Zavrtěla hlavou. Pak se ozvala jiným tónem: „Byl jste v zahradě, když jsme jeli do jeho školy. Byl jste jedním z těch, které nechali nastoupit a předvést se mu. Proto jste… Ach, Jad za to proklej kolo osudu.“

Znovu mě překvapila. To setkání bylo velmi krátké, d’Acorsi ji a svého druhého pobočníka hned odvolal. Na lov, jak si pamatuji.

Usilovně jsem přemýšlel. Nemělo to ovšem příliš jasný účinek. Ten pocit se mi nelíbil. Řekl jsem: „Kdybych vás sem přišel zabít nebo odhalit, už bych asi volal ostatní, ne?“

Musela se několikrát nadechnout, aby mohla zase promluvit. Odpověděla: „Proč jste v tom případě tady?“

„Byl bych šťastnější, kdybych to věděl,“ řekl jsem.

Slabě se zasmála. Opravdu se zasmála, na tom chladném, děsivém místě, zraněná, očekávající smrt.

Odpověděla: „Tak to vás musíme nějak potěšit. Nemám vás po-líbit?“

Není to tak, jak se zdá, pomyslel jsem si.

„Otrávila jste ho tak?“

Po chvíli přikývla. „Chytře jste si to spočítal. Folco říkal, že Guarino je nejlepší učitel v Batiaře.“

Odvětil jsem: „Spíš říkáme nejlepší z lidí.“

Teď pokrčila rameny ona. „On to říká také. Takže… proč jste vlastně nezavolal ostatní? Co děláte, kromě toho, že chcete být šťastný?“

Neodpověděl jsem. Za zdí teď bylo ticho, z vedlejší místnosti pravděpodobně odešli.

Otázal jsem se: „Tohle schodiště vede mimo město?“ Palác byl vestavěný v městských hradbách Mylasie, a pokud poslední úsek schodiště vedl na západ…

„Tak mi to bylo řečeno,“ odpověděla.

„Mají pro vás koně? Čekají na vás?“

„Ano,“ řekla. Ztěžka se nadechla. „Takový byl plán. Před tím, než mě ta stvůra nahoře bodla a otočila nožem.“

„Nemůžete chodit?“

„Mohu poskakovat a tančit,“ odvětila trpce. „Seděla jsem tu, abych obdivovala výhled a duchaplně konverzovala s kýmkoli, kdo mě přijde zadržet.“

„Pojďme,“ navrhl jsem. Prostě jsem to řekl. Životy závisí na okamžiku. „Pokud se o mě opřete, dokážete ty schody sejít?“

Vzhlédla ke mně v mihotavém světle mé lampy. „Proč byste to dělal?“ zeptala se.

Bezvadný dotaz.

Odvětil jsem: „Nevím jistě. Uberta jsem téměř od počátku nenáviděl. Muž, kterého jsem tu uznával, je s největší pravděpodobností už mrtvý – kvůli vám. Prošla jste kolem něj s jedem a zabíjela. A… nejsem nijak zvlášť proti tomu, aby Folco d’Acorsi převzal nad Mylasií vládu.“

„Velmi konkrétní odpověď,“ řekla po chvilce. „Zároveň důmyslná.“

„Jste velkorysá. Ale odpovězte mi. Dokážete se postavit? Můžete jít?“

„S pomocí snad.“

„Ten nůž, schovejte ho,“ vyzval jsem ji.

„Vždycky ho zase mohu vytasit.“ Ale poslechla.

Sešel jsem k ní. Měla zraněnou levou nohu. Už si ji něčím nahoře na stehně ovázala. Přikročil jsem k ní z té strany, přehodil si do druhé ruky světlo, s jistým úsilím jsem ji vytáhl za paži k sobě. Zalapala po dechu, zakolísala. Dal jsem si její ruku kolem ramen.

„Nemusíme spěchat,“ řekl jsem.

„Bez šance,“ procedila mezi zuby sevřenými bolestí.

„Sestoupím o schod a vy skočíte na nezraněnou nohu.“

„Ó. Ten tanec vyučují v Avegni?“

Teď jsem byl na řadě s překvapivým smíchem já. A v tu chvilku jsem pocítil i něco jiného.

„A nakonec se vzájemně políbíme na obě tváře,“ zamumlal jsem. Nesl jsem tolik její váhy, kolik jsem mohl.

„To by vás zabilo,“ řekla tiše.

Zapomněl jsem na to. Na okamžik jsem zapomněl.

„V tom případě jistě můžeme polibek odložit,“ odvětil jsem a sestoupil jsem o jeden schod. Lampu jsem držel v levé ruce. Potřebovali jsme ji. Pravičku jsem měl kolem jejího pasu a vší silou jsem se ji snažil podpírat.

„Odložit, signore? Odložit náš první polibek?“ řekla Adria Ripoli a já byl ztracen.

Dokážu to přesně určit. Tu chvilku, šest lehkovážně pronesených slov, když jsem jí pomáhal utéct. Vybavuji si je velmi jasně. Někdy mě napadá, že budu žít napořád ve vzpomínce na nás dva na tom schodišti.

Nějakou dobu jsem ji pak neviděl.

Kapitola II

V Jelenině rodině se tradovalo, že obytný dům statku se sadem za Varenou už existuje tisíc let a rodu patří téměř celou tu dobu. I přes přehánění a pýchu se daly najít důkazy, že je nebývale starý. V domě – na podlaze místnosti, která se kdysi používala snad jako pracovna, ale za dlouhá léta sloužila různým účelům – byla dokonce starověká, převážně odřená mozaika s mnoha odlišnými druhy ptáků.

Kamenná zeď podél silnice do Vareny se často opravovala. V téhle generaci už dvakrát. Jabloně v sadu se vysazovaly nové a nové. Samotný dům měl tolik přístaveb a rozrůstal se tak překotně, že aby člověk poznal, kde byly původní místnosti a stěny, musel by mít oko stavitele.

V některých obdobích se rozrůstala i Varena, pak, když počet jejích obyvatel snížila válečná nebo morová léta, znovu ustupovala. Právě teď byla opět malá, a tak se jejich dům a pozemek městským hradbám vzdálily. Jelenin dědeček měl dojem, že tak tomu bývalo i tehdy, když dům stavěli od základů. To on věřil, že je výjimečně starý, nebo aspoň jeho části. Důkazem mu byla právě mozaika na podlaze. Je ze stejné doby jako mozaiky ve starých svatyních za městem, říkával. Jen se podívej.

Tehdy se samozřejmě dívala. Jako malá s ním vyrážela na prohlídky uměleckých prací na zdech starých svatyní, ale bylo těžké udělat si představu o jejich stáří, když mozaikám nerozuměla (a kdo jim v těch dnech rozuměl?). Nástěnné mozaiky nebo ty na kupoli chrámu se od podlahových stejně lišily.

Z jejich domu skutečně cítila obrovské stáří. V některých místnostech také tušila neviditelné bytosti.

Naučila se těmto pocitům důvěřovat. Nebyly stejné jako například pocity hladu či touhy. Tyto se zdály… niternější. Hlubší? Občas mívala určité povědomí o věcech, které nebyly ve skutečnosti přítomné, aspoň ne v očích ostatních. Pro sebe jim říkala duše, protože nepřipadla na lepší slovo. Bylo možné, že to jsou duchové.

Jednou se o tom pokusila promluvit s matkou, ale zarazila se, protože se setkala s neporozuměním a jistou mírou strachu. Zneklidnilo ji to. Pokud naháníte strach vlastní matce…?

Během dospívání nakonec došla k závěru, že některé věci jsou… no, jsou niterné, jsou jen vaše. Pokud jste s určitostí cítili, že na první pohled poznáte, že někdo je dobrý člověk, anebo vůbec ne, nebo že poznáte, že má nějakou nemoc, nebo vycítíte, že se nedaleko od něj něco vznáší… Kvůli takovému povědomí, které občas měla o zdraví někoho jiného, si s vámi mohli přijít promluvit kněží, to přinejlepším, a v jejich rodině už takhle svatyně slunečního boha navštěvovali jen s kolísavou pravidelností. V tomhle starém statku za městem, které bylo údajně královské už za barbarů, v dobách, kdy do Batiary poprvé sestoupilo Jadovo světlo, by bylo lepší k sobě nepřitahovat pozornost.

Jelena občas, když si byla jistá, že je doma sama, mluvila na ptáčky z mozaiky na podlaze. Naslouchala, zda jí neodpoví. Někdy měla pocit, že slyší hlasy, ale ne pronesená slova.

Ani s tím se nikomu nesvěřila.

V každém případě teď nebyla doma. Odešla před čtyřmi lety, ještě stále mladá, svobodná. Rozhodla se, že se nevdá, a vstoupit do kláštera Dcer Jadových nepřipadalo v úvahu s ohledem na to, že její náboženské přesvědčení, stejně jako matčino a babiččino, bylo… no, kněží by je označili za pohanské.

Sama to slovo nepoužívala, ale pod nátlakem by řekla, že sluneční Jad je jedním bohem, jedním mocným, mezi mnoha dalšími. Že v lesích a řekách, nahoře na obloze a hluboko v zemi jsou i jiní.

Samozřejmě šlo o kacířství. V Batiaře bylo jen málo nevěřících. Žádní ašarité, kromě zajatých otroků – a ti se většinou posílali na seres-ské galéry, ledaže by si je ponechala nějaká bohatá rodina a dávala tak na odiv své postavení. Bylo tu i několik kindathů. Ve Vareně hrstka žila, modlila se ke dvěma měsícům na obloze. Stejně jako ve většině měst je tolerovali díky dani, která jejich víru umožňovala, pokud se doba nezměnila k horšímu, tolerance nevzala za své a nenahradilo ji občasné násilí.

O kindathech se říkalo, že ovládají věštění, předvídání budoucnosti, medicínu. Jelenu dřív napadalo – občas i teď –, že by u jednoho z nich mohla studovat, ale pro ženu to bylo obtížné. Jako většina věcí.

V letech po odchodu z domova žila na několika místech. Upravená, nevysoká žena s bystrýma očima a světle hnědými vlasy. Byla klidná a podle všeho uklidňovala i ostatní.

Život, který si vybrala, samozřejmě nebyl bez překážek. Narazila na víc z nich, než si troufla hádat. Nosila při sobě nože a kromě útoku s nimi se je naučila vrhat. Nikdy nikoho nezabila, ale dvakrát už musela ostří použít. Zvažovala, zda se nenaučí střílet z luku, ale zatím nenašla příležitost. Stále ještě si myslela, že luk by mohl být pro ženu dobrá zbraň.