Jaromír Jindra

KAREL IV.

Vzpoura vévodů

Historický román

© Jaromír Jindra, 2023

ISBN 978-80-249-5210-9

Obsah

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

Vnučce Michaele

KAPITOLA PRVNÍ

OTEVÍRÁ PŘÍBĚH VE CHVÍLI, KDY NA VILDŠTEJNĚ VŠICHNI MYSLÍ JENOM NA MOŠT

CARLO, SYN VILDŠTEJNSKÉHO SPRÁVCE, se toho dne na konci měsíce září léta Páně 1352 probudil ještě o chviličku dříve, než tak učinilo samo sluníčko. Nemohl dospat. Obrátil hlavu k oknu opatřenému drobnými lichoběžníkovými sklíčky, spojenými mezi sebou olovem; za ním se v matném šeru ozýval ranní ptačí koncert, který Carlo většinou neslyšel, protože ho zaspal. Tentokrát se do něj zaposlouchal a rozeznával v něm hlasy drozdů, kosů, pěnkavek, sedmihlásků a zvonků stejně jako štěbetání hašteřivých vrabců. Měl by si opatřit třeba špačka, někdy se prý naučí i mluvit. Hned tu myšlenku zahnal – možná to vůbec ani není pravda a on by se o něj musel docela zbytečně starat.

Dnešní den je pro Carla důležitý. Skoro stejně, jako když udělal svůj první krok. Ne, nepamatuje si na něj, ale asi nikdy nezapomene, jak šťastně se matka tvářila, když se na dosud vratkých neposlušných nožičkách vydala na první cestu jeho o devět let mladší sestřička Marta. Co na tom, že za chvilku sebou kecla na zem? Dosedla na pěkně vypolštářovaný zadeček, a místo aby se rozbrečela, roztáhla pusinku do širokého úsměvu.

Včera ho k sobě zavolal otec, chvíli si ho mlčky prohlížel a nějak potutelně se při tom uculoval. Carlo byl z toho neklidný, kdyby aspoň tušil, co má tohle předvolání znamenat, ale dokázal nedat svůj nepokoj najevo.

„Zítra se bude moštovat,“ oznámil mu, co Carlo přece dobře věděl. Proto jen přikývl.

„Rozhodl jsem se, že to tentokrát budeš mít celé na starosti ty,“ řekl otec a Carlo na okamžik ztuhl překvapením.

„Opravdu? Neděláš si legraci, že ne…,“ ujišťoval se.

„Mám tomu rozumět, že se z toho neraduješ?“ Oba věděli, že František svého syna pouze škádlí. Přesto mu Carlo musel rychle vypovědět, jakou má radost.

„Právě naopak, jen jsem nemohl hned uvěřit, že jsem správně slyšel a pochopil… Mám ohromnou radost, táto. – Myslíš, že mě chlapi poslechnou?“

„To víš, že ano,“ otec ho povzbudivě šťouchl do zad. „Hlavně jim nesmíš dát ani na chvilku najevo, že si něčím nejsi docela jistý. Oni každé takové zaváhání hned poznají. O ničem, co rozhodneš, nesmíš pochybovat. Pamatuj, že cokoliv přikážeš, je v dané chvíli zákon. Zda to bylo nebo nebylo správné, není důležité. To se ukáže vždycky až časem.“

Chlapec přikývl.

„Taky jsem se musel mnohému učit, jak se říká za pochodu,“ dodal František povzbudivě. „Když jsem přišel na Vildštejn, neměl jsem vůbec žádnou představu o tom, co všechno budu mít na starost. Jedno jsem ale věděl – před nikým, dokonce ani před Matoušem Rozoumkem, nesmím dát najevo nerozhodnost nebo pochyby. Jak říkám, ani ty na tohle pravidlo, vlastně na nutnost, nezapomínej. Jednou to, co tady dělám, převezmeš.“

Z pohledu Carlových devatenácti let je jeho otec František strašně starý, však je mu něco přes čtyřicet! I když… třeba takový Pavel Hamerník z hradní posádky, za kterým ještě jako kluk často chodíval, aby ho učil střílet z luku, jezdit na koni, a hlavně aby mu vyprávěl dávné příběhy, je ještě mnohem starší; tomu je snad víc než padesát. Na Vildštejně sloužil už tenkrát, když sem přišel Carlův otec František jako nový správce hrádku, který krátce před tím dostal od krále Jana Lucemburského Matouš Rozoumek. Všechno, co mu Hamerník vyprávěl, připadalo chlapci jako neuvěřitelná pohádka. Teprve časem poznával, že zbrojnoš si nevymýšlel. S o to větší úctou pohlížel na Matouše Rozoumka, který si vysloužil Vildštejn poté, co králi Janovi zachránil život, vypátral a v řádném osobním souboji zabil vraha Václava Přemyslovce a za to se také stal rytířem.

K jeho otci i matce se Matouš vždycky choval jako k sobě rovným, považoval je za blízké přátele, takřka členy vlastní rodiny. I jejich příběh Carlo znal od Hamerníka. Prý se setkali v Tridentu – zbrojnoš ani chlapec vůbec netušili, kde by měli takové město hledat –, kde měl otec nějaké poslání a věnoval své srdce dívce Giulii, která učinila totéž se svým a darovala ho Františkovi. Jen co jeho poslání skončilo, odvedl si Giulii do Čech. Bůh nad jejich velkou láskou jistě držel ochrannou ruku, protože zařídil, aby se setkali právě s Matoušem Rozoumkem, který je zavedl na Vildštejn a postaral se o jejich budoucnost, do té chvíle pohříchu velice nejistou. Vlastně i o tu moji, uvědomil si Carlo. Všichni tady v něm vidí příštího správce a otec jejich očekávání potvrdil také tím, že ho – určitě po předchozí domluvě s Matoušem Rozoumkem – pověřil organizací a dohledem nad moštováním.

Teď je všude ovoce víc než dost, ale v zimě přijde trocha chutného moštu vhod. I zbrojní tvrdí, že jen díky němu překonají každou nemoc.

Tak konec lenošení, je třeba se rychle obléct, seběhnout na nádvoří a zkontrolovat tam, zda je všechno nachystáno tak, jak má být, a rychle napravit, co bylo dosud opomenuto.

V jedné z kůlen stojí už po léta ohromný těžký lis, vyzdobený na přední stěně vyřezávaným zpodobením vinné révy obtížené několika hrozny, doplněnými třemi jablky. Včera ho dvě služky za zvědavého pokukování zbrojnošů, kteří jako z udělání zrovna neměli co dělat, znovu pořádně vyčistily. Byla při tom pochopitelně spousta smíchu a popichování, které uťala kurážnější ze služek, když z lisu vytáhla a po chlapech hodila chcíplou myš.

Teď se nad ním skláněl jeden z vesničanů, lisař, a právě zakládal na samé dno asi na šířku dlaně vysokou vrstvu ovesné slámy. Teprve na ni přijde zhruba stejně vysoká vrstva rozdrcených jablek, opět překrytá slámou. Tak se v lisu budou střídat jablka a sláma do výšky asi dvou loktů.

„Bude to tak v pořádku, mladý pane?“ otázal se Carla víceméně pro pořádek, ale Carlo mu málem odsekl: „Proč se ptáš, jako bys tohle dělal prvně.“ Naštěstí si včas uvědomil, že jeho otec by tohle nikdy neudělal. Naopak, přistoupil by k tomu chlápkovi, chvíli by pozorně zkoumal, jak svou práci dělá, a pak by ho nejspíš pochválil. Takové uznání nic nestojí, avšak povzbudí k ještě lepší práci. A tak se Carlo zachoval přesně tak, jako to dělal František.

„Dobře to děláš,“ prohodil uznale a poklepal vesničana po rameni. „Je vidět, že máš s moštováním letité zkušenosti.“

„To mám,“ spokojeně se uculoval lisař, „však co se se mnou můj táta nazlobil, než jsem uměl všechno dělat právě tak jako on. No a on to zase měl od svého táty. To víte, mladý pane, u nás se tohle dědí z generace na generaci.“ Poslední větu řekl patřičně hrdě.

„Občas se u tebe zastavím, ale to jen abych viděl, jak práce postupuje,“ řekl Carlo.

„Taky budete muset jako první ochutnat,“ připomněl lisař.

Carlo se pousmál a lehce přikývl. Rozhlédl se kolem sebe. Nevěřil by, kolik lidí tady bude takhle časně. Jen několik kroků od něho stála se založenýma rukama kuchařka Doubravka, žena Pavla Hamerníka, připravená v případě potřeby s čímkoli pomoci dřív, než přijde její čas stáčení moštu do sudů. Taky Vašek Psíbrada z hradní posádky přihlížel a pozoroval hlouček kluků, kteří stranou drtili další a další jablka, jež jim přinášela jiná drobotina. Čím více jsou natlučená, třeba i nahnilá, tím prý je z nich lepší mošt. Carlo se nad touhle záhadou pozastavil už jako kluk a přeptal se na to otce. Ten se tehdy poškrábal za uchem, přisedl k synovi na bobek a pak jako by mu sděloval nejtajnější tajemství, řekl: „Bůh to tak zařídil, aby nic z toho, co nám dovolil užívat, nepřišlo nazmar. Pamatuj si to synu a nikdy neplýtvej ničím, čeho je právě dostatek, protože za čas bys rád i zlatem platil, jen abys to měl.“

„Psíbrado, odežeň ty husy, cožpak nevidíš, že tady překážejí?“ otočila se Doubravka na zbrojnoše.

„Proč zrovna já?“ chtěl se vykroutit, ale na Hamerníkovu ženu neměl.

„Snad si, ty halamo, nemyslíš, že bych je měla zahnat zrovna já? Poštípou mi lýtka a možná ještě prsty a kdo vám potom bude vařit?“

Vašek Psíbrada v duchu uznal, že se zkrvavělýma rukama se nejspíš pořádně vařit nedá, a tak s povzdechem vyrazil na husy. Uraženě kejhaly hodně nahlas, rozhodně se nechtěly nechat vyhnat od báječné pochoutky, jakou už cítily ve vzduchu. Až bude to, co je v lisu, řádně vymačkáno, pak se zbytku zmocní děvečky, rozsekají spečenec slisované slámy a jablečné dřeně dojnicím, prasatům a taky drůbeži. Husy se rozhodně nemínily nechat odstrčit až na konec.

Ale to už byl lis správně naplněný a Carlo spatřil, jak na něj dosedá vršek a lisař nasazuje rukojeť. Pak s ní otočil a do kamenné nádrže pod lisem začala se šuměním prýštit první zlatá jablečná šťáva.

Carlo už věděl, že tohle všechno se ještě několikrát zopakuje, dokud budou v zásobě jablečné padanky. A že jich letos je! Léto bylo horké, a třebaže často zapršelo, spadlá vláha sotva stačila k tomu, aby se urodilo obilí a neopakoval se hladomor z loňského roku. K hlubokým kořenům stromů se jí moc nedostalo, a tak se především jabloně zbavovaly přemíry plodů dřív, než dozrály, a šetřily tu trochu vláhy pro nejnadějnější jablka, v nichž dozrávala semena.

Kamenná nádrž plná vymačkané šťávy se vypustí do věder, jejich obsah pak děvečky vylijí do velkých sudů postavených na opačném konci kůlny, kde se všechno ponechá nějaký čas kvasit. Po skončení kvašení se tekutina bude muset procedit skrze mušelín do čistých sudů a pečlivě uzavřít.

Kal spolu s případnými dalšími nečistotami, jenž se zachytí v mušelínu, dostanou čuníci na přilepšenou spolu s použitým zrním, zbylým při kvašení piva. Má pravdu táta, všechno se využije, nic nezůstane bez užitku.

Ke Carlovi zamířila Apolena, hlavní kuchařka, která, jak se mezi starými obyvateli Vildštejna tradovalo, tady dokonce po nějaký čas – když předchozí pán Vildštejna uprchl poté, co se na něj provalilo, že byl zapletený do vraždy krále Václava toho jména třetího – správcovala, a přinášela mu korbel naplněný takřka po okraj.

„To je první závdavek,“ řekla mu. „Podle tradice musíte jako první ochutnat vy, pane.“

Zhluboka se napil čerstvě vymačkané šťávy a poděkoval Apoleně.

„Mně nedáš připít?“ ozvalo se Carlovi za zády. Tenhle hlas by si nikdy nespletl s žádným jiným. Táta. Takže ho odněkud zpovzdálí pozoruje. Carla to zamrzelo, to mu snad nevěří či co? Jen trochu se k němu pootočil a mlčky mu podal korbel.

„Není to tak, jak si asi myslíš,“ František rázem pochopil synovo mlčenlivé gesto. „Ty jsi snad nikdy nebyl zvědavý?“ Střelil po Carlovi rychlým pohledem a upil několik doušků jablečné šťávy. „Až pořádně vykvasí, bude to dobrý mošt. Všem nám dá v zimě hodně síly. – Takže abych asi raději zmizel, že?“ řekl pak.

„Ty jsi tady správce,“ pokrčil syn rameny.

„Matouš Rozoumek mě dokonce oslovuje pane purkrabí, zapomněls?“

„To víš, že ne. Ve skutečnosti tady správcuješ. Na nějakém titulu ti, pokud vím, nikdy nezáleželo, vždycky jenom na tom, aby hradní pán byl spokojený.“ Odsuzující osten se Carlo ani nesnažil zastřít.

„Kdyby Matouš nebyl spokojený, nebyl bys tady ani ty,“ připomněl mu otec a bez dalšího slova odcházel.

Teprve když viděl otce, jak jde s rameny povislými pryč, uvědomil si, že byl k němu nespravedlivý. Až nastoupí na jeho místo, sám nebude jiný. Jeho úkolem bude starost o Vildštejn a všechny, co v něm žijí. Je špatné, že se už nemůže dočkat, aby nastoupil na tátovo místo; je to jako by čekal na jeho smrt! Co když se pak Matouš Rozoumek rozhodne jinak a poohlédne se po novém správci jinde? Carlo se zarazil, až dosud si podobnou možnost ani nepřipustil. Je třeba, aby dnešní úkol splnil co nejlépe. Je to zkouška. Musí v ní obstát.

A tátovi se kajícně omluví.

Od brány až sem dolehly nezvyklé hlasy následované hlukem spěchajícího většího počtu lidí. Carlo se otočil tím směrem, a dokonce udělal několik kroků vstříc dvěma mužům z vesnice v podhradí, které doprovázelo několik zbrojných; v okolí je bezpečno, na chvíli můžou opustit hradby. Vesničtí nesli narychlo zhotovená nosítka a na nich nějakého muže.

„Copak se to tady děje?“ ozval se do vzrušeného dohadování lidí, vyrušených z moštování, hlas Matouše Rozoumka. Takže i on je tady, uvědomil si Carlo.

Jako by se mezi sebou domluvili beze slov, přicházející dvojice poněkud změnila směr a zamířila rovnou ke hradnímu pánovi, který zůstal stát na místě, a lidé, kteří ho až dosud zakrývali, se rozestoupili. Vesničani postavili nosítka před pánem a uklonili se.

„Našli jsme ho u lesa za vsí,“ oznámil jeden z nich. „Je vyčerpaný, možná dlouho nevydrží…“

„Co tady s ním? Zrovna dneska…“ Přece musí vědět, že na Vildštejně není místa nazbyt, pomyslel si Rozoumek.

„Postarali bychom se sami,“ ozval se druhý z mužů, „ale je to svatý muž, a tak jsme…“

K Matoušovi přistoupil František a sklonil se k nosítkům.

„Je to mnich. Z nějakého žebravého řádu,“ oznámil. „Pojďte se mnou,“ vybídl vesničany, aniž by čekal, co o tom soudí hradní pán.

Muži zdvihli svůj náklad ze země a vydali se za správcem. Takhle se musí rozhodovat, pochopil Carlo a současně si uvědomil, jak málo pozornosti dosud věnoval otcovým povinnostem. A to ho před chvílí vlastně obvinil, že všechno, co dělá, dělá jen pro Rozoumkovu spokojenost. Teď třeba udělal rozhodnutí, které se Matoušovi jistě nebude zamlouvat, ale podstoupil to riziko.

Nádvoří se začalo vyprazdňovat – těch pár zbrojnošů, co na chvíli opustili svá místa, se vrátilo na hradby, za svou prací odešli také ti, co tu okouněli ze zvědavosti, a zůstali jen lidé, kteří měli práci při moštování. V obytné věži zmizel také Karel Rozoumek, jenž se na konci dřevěného vnějšího schodiště takřka srazil s odcházejícími vesničany. Jeden sáhl do záňadří a cosi mu vsunul do dlaně. Bylo to tak rychlé, že by si toho nikdo ani nepovšiml.

„Tak jak je?“ zajímal se, jen co vešel do komory, kam František umístil žebravého mnicha.

„Nevypadá to dobře,“ odpověděl mu správce a v očích mu prokmitly vážné obavy. „Už jsem poslal pro našeho kaplana Tobiáše, třeba najde bylinky, které tomu nebožákovi pomůžou.“

Rozoumek přikývl. Ocenil tak rychlost, s jakou František učinil, co bylo třeba. Vysoce si u něj cenil předvídavosti a rychlého, vesměs správného úsudku. Za více než dvě desítky let, co trvá jejich přátelství, se oba muži mohli na sebe vzájemně ve všem spolehnout. Stejně jako tomu bylo, když byl ještě malý, snad tříletý Carlo unesen z dětského pokoje; až později se ukázalo, že Jakub Pařez z Vlčevsi se zmýlil a zaměnil Rozoumkova Karla s Františkovým Carlem. Tenkrát se oba vydali za únoscem, a třebaže byl velice opatrný, vypátrali ho a on svůj čin zaplatil životem.

Tiché zaklepání ohlásilo kaplanův příchod. Ještě ve dveřích požehnal všem přítomným a za nepatrný okamžik se už skláněl nad lůžkem s nemocným.

„Je vyčerpaný, doufejme, že ho našli ještě včas,“ řekl tichým hlasem, když udělal první zběžné vyšetření.

„Přežije?“ zajímal se Matouš Rozoumek.

„Snad.“ Kaplan si uvědomil, jak je jeho odpověď vyhýbavá, a tak ještě dodal: „Záleží na tom, jak velká je jeho chuť žít.“

Matouš s Františkem na sebe pohlédli a jako by si tím vyměnili spoustu slov. Mezi životem a smrtí je příliš nepatrná stezička, tenoučká jak nejjemnější pavoučí vlákno, a zmizí rychleji než myšlenka. František vstal.

„Někoho sem pošlu, aby u něj zůstal.“

„To není třeba,“ zastavil ho kaplan. „Každý má práce nad hlavu, sám se postarám.“

„Děkuji, Tobiáši,“ řekl Matouš a současně dal znamení Františkovi, že je čas odejít.

„Musím s tebou mluvit,“ oznámil mu tiše, jen co se za nimi zavřely dveře.

„Něco vážného? Soudím tak podle tvého hlasu…“

Matoušova tvář nic neprozrazovala a František se tedy mohl pouze dohadovat. Třeba se spolu se žebravým mnichem dostala na Vildštejn nějaká zhoubná choroba, jako je tyfus, mor nebo neštovice?

„Podívej se na tohle,“ podával svému správci pomačkaný list opatřený pečetí, jen co se posadili v Matoušově pokoji. Neušlo mu, s jakými rozpaky ho od něho František převzal a jak zaváhal, zda ho má rozložit. „Jen čti,“ vyzval ho proto. „Chci vědět, co si o tom myslíš.“

Zatímco František pečlivě pročítal řádky, Matouš oběma nalil trochu lehce naředěného vína, aby jim nestoupalo do hlavy a zachovali si jasnou mysl.

„Co s tím uděláš?“ zajímalo Františka.

„Znamená to, že bys to taky nepodceňoval?“

Správce Vildštejna zaznamenal, že Matouš obsah listu bere velice vážně.

„Třeba je to jenom mráček, ze kterého nezaprší, ale ještě když jsem sloužil královně Elišce, naučil jsem se, že nic se nesmí podcenit. Často se stalo, že zdánlivě nevinná věc způsobila hodně zlého. A ani nebylo třeba příliš dlouho čekat…,“ pokračoval v zamyšlení Rozoumek.

„Měl by se o tom dozvědět král. Ten především,“ mínil František.

„To rozhodně!“

„Jestli dovolíš, pojedu do Prahy,“ nabídl se Matoušovi, ale ten rovnou zakroutil odmítavě hlavou.

„Kdepak, tohle musím vyřídit sám. Nechci se tě, Františku, dotknout, ale ty by ses ke králi asi těžko dostal. Všude se najde spousta důležitých, kteří jenom překážejí a udělali by všechno možné i nemožné, jen aby ti v setkání s králem Karlem zabránili. O mně, jak doufám, pořád ještě ví. Kdyby zapomněl, požádám o pomoc syna.“

„Máš pravdu. Jako vždycky,“ a František pomalu upil ze svého poháru. Taky by rád svého Carla viděl dobře zaopatřeného, ale musí být rád, když se mu podaří udržet pro něj vlastní úřad správce Vildštejna. Ostatně pro neurozeného člověka je tohle nejspíš vrchol, kam až může dosáhnout.

„A Františku…,“ Matouš svému správci pohlédl zpříma do očí, „tohle,“ poklepal na znovu složený list ležící před nimi na stole, „se nesmí dozvědět živá duše.“

„To je přece samozřejmé. Na jednom bychom se ale asi měli ještě domluvit.“

„Na čem?“

„Kam a proč jedeš. Lidi tady se jistě budou ptát. A paní Hedvice,“ František poněkud zaváhal, než dopověděl, „té řekneš pravdu?“

„To je právě těžká otázka,“ pousmál se Matouš. „Lhát vlastní ženě se nemá… i když pravda se občas může trochu upravit. Jedu do Prahy za Karlem?“

„To samozřejmě jedeš,“ souhlasil správce.

„Že tím Karlem především míním krále, nikdo vědět nemusí. Ostatně, se synem se tam určitě sejdu. Nebude to tedy lež. Jen polopravda.“

„Takže to všem řekneme takhle?“

Odpovědí Františkovi bylo lehké přikývnutí.

„Vyjedu časně ráno.“

KRÁL KAREL seděl na prosté lavici a pletl z vrbového proutí košík. Docela malý, jen tak do ruky, třeba pro pár jablek nebo pro všechno, co je zapotřebí k vyšívání. Nebylo pro něj důležité, k čemu bude sloužit, dokonce ani to, zda bude vzhledný. Procvičoval si tak prsty, stále ještě nemotorně ztuhlé v důsledku jeho nepochopitelného pádu z koně na podzim loňského roku. Po čase sice k jeho lůžku přivedli nějakého otrhance, co prý tohle všechno způsobil, a on rozhodl o jeho kruté popravě, ale ani ho sám nevyslechl. Stále ještě byl v zajetí vlastních bolestí, neradostných myšlenek a v obavách o budoucnost říše, takže dal na slova velitele své osobní družiny Karla Rozoumka. Možná udělal chybu, unáhlil se. S potrestáním mohl počkat. Nesešlo by na nějakém dnu, o jaký by onen člověk čekal déle na naplnění svého osudu. I čekání v nejistotě je svým způsobem trest. Jednal pod dojmem vlastní bolesti, a to nebyl dobrý rádce. Už se ale stalo a nic nelze změnit nebo dokonce vzít zpět. A byl-li ten člověk nevinný, pak na to raději ani nemyslet.

Proutek se mu vysmekl a jen o kousek minul Karlovo oko. Prudce odložil práci stranou, vstal a přistoupil blíže ke krbu, před nímž se vyhříval jeho oblíbený pes Černyš. Pojmenoval ho tak, protože jako jediné štěně z vrhu byl celý černý, zatímco ostatní měla sem tam bílé skvrny. Ukázalo se, že je výjimečný snad ve všem – má dokonalý čich, požadovanou rychlost, rozhodnost a odvahu při lovu. Od doby, kdy byl Černyš štěnětem, už uplynula spousta let; tolik, že se z něj stal psí stařík, jemuž ze všech jeho předností zůstala snad už jen neochvějná věrnost k pánovi, jehož by neopustil ani na krok.

Plameny v krbu chtivě tančily po borových polenech a ta jim co chvíli odpověděla hněvivým zapraskáním.

Král vztáhl dlaně blíže k ohni a ucítil, jak mu do zkřehlých prstů vstupuje příjemné teplo. Nemůže se divit, že mu práce nešla, jak by si představoval. Přisunul si stoličku do blízkosti Černyše, jenž k němu zdvihl hlavu a několikrát potěšeně uhodil ocasem o zem. Karel se k němu sklonil a podrbal věrné zvíře za ušima. Teprve pak se uvolnil a nechal myšlenky, aby mu jen tak volně pluly hlavou. Zprvu neuspořádané, nahodilé, se z ničeho nic spojovaly, získávaly hloubku a spoluvytvářely řetězec bez konce…

Už dlouho není šťastný. Od pádu z koně, jenž ho málem připravil o život, jako by se na něj a tedy i na České království lepila smůla připomínající prokletí. Kdyby alespoň tušil, proč ho Bůh zkouší… Kolik krásných chrámů dal stavět k Jeho větší slávě a jaké množství svatých ostatků shromáždil, aby je při významných příležitostech mohl představit věřícím a také tak upevnit jejich víru… Přesto mu odebral syna.

Všechny zvony po Praze se toho 17. ledna 1350 rozezněly v jásavém souzvuku, když se chlapec, kterého dal pokřtít jménem nejsvětějšího českého světce Václava, narodil. Byl šťastný, možná že příliš. V duchu přeskočil celé roky, a dokonce mu našel nevěstu. Zasnoubil ho s jedenáctiletou Annou Svídnickou a vůbec neuvažoval nad tím, že nejen jeho syn, ale také Anna bude stárnout a až bude Václavovi patnáct, aby mohlo dojít ke svatbě, jí bude šestadvacet, už dost na to, aby se on, Karel, ještě mohl stát dědečkem.

Sen se rozplynul až příliš náhle. Jen několik dnů po připomínce Kristova zrození zemřel ani ne dvouletý Václav 28. prosince 1351. Také toho dne se nad Prahou rozezněly zvony a lidé pod jejich údery padali na kolena a s pláčem se modlili za duši kralevice, přijatého mezi anděly.

Jako by to bylo včera… Chlapec, který od rána do večera dokázal neúnavně pobíhat po paláci, zatímco jeho chůva byla nešťastná z toho, jak ho nemohla uhlídat, byl najednou bez viditelné příčiny plačtivý a vadnul před očima jako dlouho nezalitá květina. Chůva zjistila, jak mu čelo hoří a rázem v ní hrklo – horečka je pokaždé znamením nemoci. Když ho ukládala do postele, ukazoval si na krk a ten pohyb doprovodil slovíčkem Bolí…

Ráno odmítal jíst, prudce při tom odvracel hlavu, a když se za ním přišel podívat Karel, zjistil, jak kralevici otéká krk. Doktor Martin Pulkrábek jen v bezmocném gestu naznačil, že je zle. Záškrt. Děj se vůle Páně…

Bože, nedovol… zachraň mého syna, prosil a opakoval tato slova promísená modlitbami několik následujících dnů. Horečka neustupovala, naopak, dítě jen hořelo, velice těžce se pokoušelo dýchat otevřenými ústy, ale stále ještě bojovalo. Maličký Václav, Karlova naděje, vzdoroval smrti ještě několik dnů. Už ani neplakal, neměl sílu na slzy. Tu mu odnímal stále se zvětšující krk. Dýchání bylo čím dál tím obtížnější, až zcela ustalo. Karel seděl u svého syna, z druhé strany lůžka kralevicova matka Anna Falcká. Ani jeden z nich už hodiny nepromluvil a nepromluvili ani teď, když maličký Václav dodýchal. Nevěřili, že už není a jeho duše se navrací ke Stvořiteli. Stále ještě doufali v zázrak.

Je mu šestatřicet a pořád ještě nemá dědice. A nemá ho ani Karlův bratr Jan Jindřich, o kterém kdysi jeho první žena Markéta Tyrolská, přezdívaná Pyskatá, veřejně prohlašovala, že je impotentní. Kdoví, třeba měla pravdu, ale takové věci se přece neříkají na veřejnosti! Bože, přece nedopustíš, aby náš rod neměl pokračovatele, nemůže jen tak zmizet ve chvíli, kdy stanul na vrcholu Svaté říše římské národa německého.

Pojednou ucítil na rameni lehce položenou dlaň. Nemusel se ani otočit, dobře znal tenhle jemný dotek, patřící Anně Falcké. Přišla k němu potichu a on to ve svém zamyšlení ani nepostřehl. Pozdvihl ruku a překryl jí dlaň své ženy.

„Ani jsem tě neslyšel přicházet.“

„Nad čím přemýšlíš, můj drahý?“ otázala se.

„Co když jen tak sedím, dívám se do plamenů a nemyslím na nic než na tebe?“

„Lichotníku! – Ne že by mě netěšilo, kdybys myslel jenom na mne, ale to bych tě nesměla znát… Jen pověz, copak se ti honí hlavou?“

Posadil si Annu na klín a ona mu hladila ruku. Vybavila si čas na Zvíkově, kdy dělala totéž a její srdce bylo sevřené obavami o Karlův život. Už nikdy by nechtěla zažít něco podobného!

„Pravdu?“

„Co jiného?“

„Tedy dobrá. Když jsi vešla, myslel jsem na dědice. To znamená, že jsem měl na mysli taky tebe, Aničko.“ Karel se zarazil a místo slov ji raději políbil na ústa. Je neomalený, že jí připomněl maličkého Václava. Cožpak jeho ztrátu nese těžce jen on sám? „Promiň,“ připojil proto tiše. Anna určitě pochopí.

Její pohled posmutněl. Aby si toho Karel nevšiml, ještě úžeji se k němu přivinula. Zatímco ji znovu líbal a hladil, cítila, jak se v ní probouzí touha. Annu ani nezaskočilo, když jí Karel, zažívající podobný pocit, spěšně vyhrnul sukni.

„Tady?“ vydechla rozpačitě, když pomyslela na sloužící, z nichž může kterýkoliv vstoupit, avšak nebyl v tom nesouhlas, jen nečekala, že tak snadno vycítí její touhu.

„Dědice můžeme zplodit kdekoliv,“ pousmál se Karel a opatrně pokládal svou ženu na rysí kožešinu rozloženou kus od krbu, avšak stále ještě v dosahu vyzařovaného tepla.

Anna ho objala kolem krku, rozevřela se jako květina za slunečného dne, a zatímco ji stále líbal, přivřela oči a za spuštěnými víčky si představovala syna, vzniklého z tohoto náhlého impulzivního spojení. Pokračovatel Karlova díla bude nejen krásný a silný, ale také odvážný a rozvážný, oplývající rozumným pochopením.

Pak už jen leželi vedle sebe, Annina hlava spočívala na mužově rameni a jejich těla byla slastně zklidněna.

„Viděla jsem našeho syna,“ svěřila se.

„To je dobře, moc dobře. Kéž Bůh dá a tvá představa se naplní.“

Jako odpověď na Karlova slova oheň v krbu prudce vzplál, aby se vzápětí jedno poleno dočista rozpadlo v prach. Možná to bylo nepříznivé znamení, ale nikdo si ho nepovšiml.

„Ráda bych se ještě podívala domů, na Bacharach,“ svěřila se Anna.

„Stýská se ti po otci…“ Ani se nemusel ptát. „Taky se divím, proč za tebou někdy nepřijede. Víš ty co? Hned zítra za ním vyšlu posla s pozváním. Ať se tady zdrží, jak dlouho bude chtít, a pak se společně vydáte na Bacharach. Co tomu říkáš?“

Zdvihla se na loktech a sklonila se nad Karlovou tváří. Uviděl šťastný úsměv. Je krásné, když muž své ženě může dělat radost. Nejlépe několikrát denně.

PODVEČERNÍ ŠERO se už dávno proplížilo do komory, kam nechal František uložit vysíleného žebravého mnicha, ale kaplan Tobiáš jako by to ani nevnímal. Kolik hodin se tady modlil za jeho návrat do života a uzdravení, avšak dosud se zdálo, že marně. Dech nemocného byl stále slabý, mělký, jako by se jeho duše ještě nedokázala rozhodnout, zda zůstane, nebo předstoupí před trůn Nejvyššího. Oblaka na horizontu na okamžik vzplála barvou krve a také přísvit v komoře na sebe přijal nepatrný narůžovělý odstín. Jako by čekal jen na tento čas, mnich váhavě otevřel oči a zhluboka se nadechl.

Kaplan Tobiáš pocítil náramnou úlevu; jeho modlitby byly vyslyšeny a bratr v nouzi bude žít.

„Kde… kde to jsem?“ zašeptal ležící po chvíli a bloudil očima po stropě neznámé komory.

„Jsi na Vildštejně, bratře,“ odpověděl mu Tobiáš tiše a sklonil se k němu tak, aby ho nemocný uviděl a nemusel se přitom hýbat. Je třeba, aby šetřil silami, ani teď jich určitě nemá mnoho nazbyt.

„Vidštejně?“ opakoval otázkou a bylo vidět, jak pátrá ve vzpomínkách, pokud se mu uchovaly, co se s ním stalo a jak se dostal zrovna sem.

Tobiáš mu dopřál čas.

„Musím…,“ muž se těžce vzepřel na loktech, avšak vzápětí padl zpátky a s nesmírně zklamaným výrazem přesto dokončil myšlenku: „Musím jít dál.“

Kaplan mu vložil uklidňující ruku na prsa a řekl: „Jediné, co musíš, bratře, je znovu nabrat sílu. Tvá bludná cesta tady prozatím skončila. Budeš-li po čase pokračovat dál nebo zůstaneš tady, rozhodne za nás Bůh, a proto spolehněme na Jeho moudrost.“

Žebravý mnich mlčel. Jistě nad Tobiášovými slovy uvažoval.

„Nemohu zůstat, slib je nezrušitelný,“ zašeptal po chvíli.

Tobiáš podle svého zvyku pokrčil rameny; věděl, že je to pro kněze nepatřičný pohyb, ale nedokázal se zbavit návyku z dětství, který se nedal odložit spolu s civilním oblekem a jeho výměnou za církevní hábit.

„I tak nespěchej s odchodem,“ doporučil. „Padl jsi vysílený cestou,“ rozhodl se osvětlit mu, nad čím asi jeho mysl uvažuje nebo k čemu se vrátí v některé z příštích chvil. „Měl jsi štěstí, našli tě lidé dole ze vsi a donesli tě až sem. Celý den visel tvůj další život na vlásku. Dám ti přinést něco na posilněnou.“ Tobiáš vstal a vyšel ze dveří, aby vyhledal některou ze služebných, nebo sám zašel přímo do kuchyně.

Jen se za ním zavřely dveře, ležící muž s námahou přejel dlaní pravé ruky po své hrudi. Oči se mu ještě více rozevřely zděšením. Znovu, mnohem pozorněji pátral po čemsi, co očekával, že bude ukryté pod hábitem, a co tam nenacházel.

V duchu zaklel tak, že kdyby jeho slova kaplan Tobiáš zaslechl, zhrozil by se. Žebravý mnich se ani nepokřižoval, ani nepožádal Boha za odpuštění. Tak ho nečekané a nepříjemné zjištění rozrušilo.

„Nevím, jak dlouho jsi nejedl, bratře,“ ozval se ve dveřích Tobiáš, nesoucí na podnosu holbu naplněnou vodou a ošatku s chlebem a sýrem. „Pro jistotu jsem tedy vzal jen to, co by ti nemělo ublížit, ale navrátit ti sílu. Ráno dostaneš něco vydatnějšího.“

„Ráno?“ podivil se nemocný a samotného ho překvapilo, že si šero dosud nedal do souvislosti s postupujícím dnem, ale naopak ho přisuzoval přivřeným okenicím.

„Řekl jsem ti přece, že jsi tady celý den…,“ připomněl Tobiáš a začal mu opatrně vkládat drobná sousta do úst.

„Měl jsem u sebe dopis,“ promluvil mnich mezi žvýkáním, „ale ztratil se. Kde je?“

„Dopis? Žádný jsem neviděl.“

„Musí tady být, závisí na něm život!“

„Život?“ opakoval překvapeně Tobiáš. Možná nesl někomu milost, proto spěchal bez ohledu na vlastní zdraví, pomyslel si. Vzápětí ho napadlo, že v takovém případě by nikdo neposílal žebravého mnicha, ale jezdce na dobrém koni. Nebo že by si někdo přál, aby milost přišla pozdě? Ano, to by dávalo smysl svědčící o lidské podlosti.

„Kde je ten dopis? Musím ho mít!“

„Možná jsi ho ztratil někde cestou,“ nabídl Tobiáš vysvětlení. Nebo si ho ti vesničani ani nevšimli, to ale raději ani nevyslovil.

„Za tohle mě zabijí…,“ splynulo mnichovi ze rtů tak žalostně, až se kaplan otřásl. Najednou nevěděl, co by pro toho nešťastníka mohl ještě udělat. Snad kdyby zjistil, kdo je mnichovi nebezpečný, pak možná…

„Kdo?“ otázal se tedy. „Někdo ti vyhrožuje, bratře?“

Ležící muž spěšně rozžvýkal sousto a odpověděl, až když ho spolkl, ne právě uctivě: „Odpusť, ale do toho tobě nic není!“

Taková odpověď Tobiáše zaskočila.

„Chtěl jsem ti pomoct,“ pronesl tiše, „ale asi jsem se mýlil a ty žádnou pomoc nepotřebuješ. – Nebo nechceš…“

„Komu to tady patří?“ zajímal se žebravý mnich a Tobiáš podle tónu, jakým svou otázku vyslovil, usoudil, že v duchu majitele hrádku viní minimálně ze ztráty dopisu, ne-li přímo z krádeže.

„Hrádek Vildštejn patří Matouši Rozoumkovi. Chceš s ním snad mluvit?“

„Pokud možno hned.“

Jak jsou ty cesty osudu nevyzpytatelné a jaká je to zvláštní náhoda, že jsem se dostal zrovna na Vildštejn, uvědomil si mnich. Nikdy v životě tady nebyl a nepotuloval se ani v jeho okolí, přesto mu jméno tohoto hrádku nebylo neznámé. Kdysi ho už slyšel a rozhodně to nebylo ve spojení s něčím, co by mu bylo příjemné. Právě naopak.

Hradní kaplan nespokojeně povytáhl obočí. Nelíbilo se mu to. Mnichovi, tím spíše členovi žebravého řádu, sluší pokora. Tenhle ji buď nikdy neměl, nebo ji ztratil na svých cestách světem. Obojí je zlé.

„Rád uslyší, že ses už probral,“ řekl Tobiáš a zamířil ke dveřím.

Vyhledal Matouše a vyřídil mu přání podivného hosta.

„Nelíbí se mi,“ svěřil se Rozoumkovi opatrně. „Chybí mu pokora, vděčnost… Jako by ani mnichem nebyl…“

„Myslím, že je jenom celý popletený z toho, co se mu přihodilo,“ nadhodil Matouš. „To se srovná… A tobě, Tobiáši, děkuji za péči, kterou jsi mu až dosud věnoval. Měl by sis už jít odpočinout, nebo dopadneš jako on.“

„A co on? Nemůže zůstat sám,“ namítl kaplan.

„To tedy opravdu nemůže,“ zněla Matoušova odpověď a Tobiáš v těch slovech vycítil zvláštní tón, který si však nedokázal vysvětlit. „Posadím k němu někoho…,“ okamžik rozmýšlel a překvapivě dokončil, „ze strážných.“

Služebná by stačila, pomyslel si Tobiáš. Tohle vypadá, že Matouš Rozoumek bere příliš vážně podezření, které on, kaplan, pouze podvědomě naznačil.

Před vstupem do komory se rozloučili. Kaplan odcházel v hlubokém zamyšlení. Jeho myšlenky byly zmatené, a ještě dlouho se nedokázaly soustředit k jednomu cíli.

„Jsem rád, že je ti líp. Po pravdě řečeno, měl jsem velké obavy, zda přežiješ… Chtěl jsi se mnou mluvit,“ řekl Rozoumek hned na prahu.

„Měl bych ti, pane, nejspíš poděkovat,“ začal tiše mnich, ale čím více toho řekl, tím silněji a hněvivěji zněla jeho slova. „Nevím, jak jsem se sem dostal, a nepochybuji, že to byl projev vůle našeho Pána, abych mohl pokračovat ve své cestě. Měl jsem se víc šetřit a dbát o své hříšné tělo. Dal jsem přednost splnění slibu a nedbal na sebe. To se mi vymstilo a tobě, pane, se omlouvám za starosti a péči, kterou jsi mi na svém hradě věnoval. Nehodlám vás tady zatěžovat dlouho. Věřím, že zítra, ano hned zítra že se budu moci vydat za svítání na cestu. Měl jsem u sebe dopis. Důležitější a vzácnější než lidský život. Vrať mi ho, pane!“

Matouš Rozoumek se ocitl pod spalujícím, takřka nepřátelským pohledem. Jako by ten člověk s neochvějnou jistotou věděl, že on má jeho list.

„Žádný dopis jsem u tebe neobjevil.“ To byla pravda, třebaže jen napůl; dostal ho přece od jednoho z dvojice, co sem žebravého mnicha přinesla.

„Proč nepřiznáš pravdu?!“ zahřměl nečekaně hlasitě mnich.

„A ty jsi přiznal tu svou?“ opáčil Matouš. „Nevíme, kdo jsi, ani odkud a kam jdeš. A to se ještě odvažuješ vinit mne…“

„Neobviňuji tebe osobně, pane,“ přerušil ho ležící, který si uvědomil, jak se dal unést rozhořčením a překročil tak hranici slušnosti, jakou byl povinován právě tomuto muži. Měl by mluvit obezřetně a dát si pozor na to, co a jak říká… „Nedávám vinu ani nikomu z tvých lidí. Avšak měl jsem u sebe dopis a ten, jak jsem už řekl, musím donést tam, kam patří.“

„Je to záhada, ale zmizel. Jistě víš, co v něm bylo?“

„Nevím.“ Odpověď přišla až příliš rychle na to, aby jí Matouš uvěřil.

V duchu se nad ní ušklíbl a aspoň pro tuto chvíli se cítil, jako kdyby se navrátil do časů své služby u královny Elišky a Jana Lucemburského. Kdepak, ještě zdaleka není starý! Tělo ho sice neposlouchá tak jako dřív, ale rozum mu, chvála Pánu, pořád stejně slouží.

„Pak máš smůlu,“ odtušil. „Třeba na tebe čeká někde cestou, kterou ses sem dostal,“ navrhl.

„To by musela být zatracená náhoda,“ zavrčel muž na lůžku, „aby ho nikdo nesebral nebo ho zatím neodnesl vítr. Kdepak, vytrousit jsem ho nemohl, byl dobře ukrytý tady,“ a poklepal si na hruď.

„Nic se nestane bez Boží vůle,“ připomněl Matouš a dal tím najevo, že nehodlá dál v tomhle rozhovoru pokračovat, a tak na to žebravý mnich raději už nic neřekl.

„Pošlu sem někoho, aby se o tebe postaral,“ oznámil mu ještě mezi dveřmi a vydal se za svým správcem Františkem.

Zastihl ho, jak stojí s Giulií o okna, rukou ji objímá kolem pasu a společně se dívají na oblohu, na jejímž temnícím se sametu přibývají světýlka hvězd. Zarazil se na prahu a opatrně odkašlal, aby je na sebe upozornil.

„Jen pojď, Matouši, a neostýchej se,“ zvala ho Giulia a dvojice se pomaličku odvracela od okna. Výraz jejich tváře smazal neklidný svit svíce na stole uprostřed jizby, a tak Rozoumek nemohl poznat, zda na nich nezůstala stopa po nespokojenosti z vyrušení.

„Měl jsem zaklepat,“ ospravedlňoval se, ale Giulia, jež postoupila kupředu, už nabízela nečekanému hostu židli.

„Jsi přece doma,“ připomněla mu. „A dávno musíš vědět, že před tebou nemáme žádné tajnosti. Dnes stejně jako dřív.“

Ani já je nemám, jako by jí v duchu odpovídal. Posadil se, Giulia a František na lavici naproti němu.

„Ještě jednou se omlouvám za svůj vpád. Ten člověk, co nám ho sem přinesli, se už probral.“

„Chvála Pánu, to je dobrá zpráva,“ nechal se slyšet František a jeho žena přikývla na souhlas.

„To je otázka, zda dobrá. Pro něho…“

„Myslíš, že nepřežije?“ vydechla náhlou obavu Giulia.

„Podle všeho s ním má Bůh jiné plány…,“ naznačil Matouš. „A do nich zahrnul taky nás. Především mne.“

Na Rozoumka se upřely dva páry pátravých očí. Nikdo nepromluvil a čas se na okamžik zastavil.

„Nevím, kdo je ani odkud přišel. Když na to přišla řeč, rychle ji stočil jinam.“

„Je to žebravý mnich, kdo ví, jaký byl jeho řeholní slib?“ připomněl František.

„Co když to vůbec žádný mnich není.“ Matouš to nevyslovil jako otázku, ale oznámil jako prokázanou skutečnost. Zatímco správce hradu, jenž si připomněl existenci dopisu a jeho obsah, přikývl a dal tak najevo, že s takovou možností souhlasí, Giulia zavrtěla hlavou:

„Odpusť, Matouši, ale co je tohle za hloupost?“

„Nesuď nikoho jenom podle šatu. Slov a činů si všímej. To mi vštěpoval můj otec, Giulio.“

„Moudrá rada,“ souhlasil František.

„Hledá dopis.“ Sdělení bylo určeno správci hradu, který se zeptal přesto, že předpokládal, jak bude znít Matoušova odpověď:

„Přece mu ho nevrátíš?“

„Samozřejmě že ne. Trvám na tom, že se s ním časně ráno vydám ke králi. A tebe jsem chtěl požádat, abys k němu hned teď posadil někoho ze svých zbrojných jako stráž.“

Giuliiny oči těkaly z jednoho muže na druhého a ona se snažila pochopit, oč tady ve skutečnosti jde. Bylo pro ni velice těžké připustit, že by mnich, podle ní svatý muž, mohl mít jakékoliv špatné úmysly. Matouš s Františkem si to ale myslí. Proč? Co před ní skrývají?

„Myslíš, že se pokusí prchnout? Tolik sil určitě ještě nemá…“

„Jak můžu vědět, co se mu honí hlavou? A s kým byl nebo pořád ještě je ve spojení?“

„Zařídím to, Matouši. Myslím, že nejspolehlivější bude Kuba Pšouk.“

„Správná volba!“ mínil Matouš.

Mezitím se žebravý mnich ve své komoře posadil na lůžku, a třebaže se pořád ještě cítil velice slabý, byl rozhodnut opustit Vildštejn, dokud je čas. Po rozhovoru s hradním pánem pochopil, že mu tady hoří půda pod nohama.

„Lže mi, lže mi přímo do očí!“ zasyčel tiše a myslel tím Matouše Rozoumka. Musí mít ten dopis. Možná už zná i co je v něm.

Muž si prohrábl poněkud prořídlé mastné nemyté vlasy krátkými silnými prsty a nevědomky je tak ještě více pocuchal. Byl to jeho podvědomý zvyk, který dělal pokaždé, když se dostal do problému a hledal rychlé, avšak účinné řešení. Především musí získat zpátky svůj list. I kdyby měl muže, který mu poskytl dočasné pohostinství, navždy umlčet. Počká. Někdy kolem půlnoci, to už jistě budou všichni spát, ho najde, vyřídí ho, zmocní se svého majetku a odejde z hradu dřív, než na jeho čin někdo přijde. Mnohokrát si už v podobných situacích vyzkoušel, jak přimět chlapy v bráně, aby mu ji otevřeli. Ale je-li tohle Vildštejn, o kterém slyšel, nebude muset nikoho přesvědčovat, aby mu umožnil odejít. Ví, jak zmizet beze stopy. Dovedl si dobře představit zděšené obličeje především služebných, které budou v jeho zmizení vidět zázrak. Jo, zázraky, povzdechl si v myšlenkách, teď už na ně není doba, a tak je třeba jim aspoň občas trochu pomoct…

Spokojeně se nad svým plánem ušklíbl. Druhý úšklebek nedokončil, protože se ve dveřích objevil hranatý muž v plné zbroji.

KAPITOLA DRUHÁ

PŘIVÁDÍ MATOUŠE ROZOUMKA DO MÍST, KTERÁ PŘED LETY OPUSTIL A O NICHŽ SOUDIL, ŽE UŽ PRO NĚHO ZŮSTANOU NAVŽDY UZAVŘENA

OZBROJENEC NAVYKLÝM POHLEDEM přehlédl komoru a zastavil se na postavě žebravého mnicha. Rázem ho zhodnotil – neupřímný těkavý pohled, křečovitě sevřené prsty, prudký záškub těla poté, co si uvědomil, kdo to k němu přichází – to vše mu potvrdilo opodstatněnost Františkova upozornění. Člověk, nad kterým by se každý smiloval, když ho spatřil, jak ho přinášeli na nosítkách z větví, nemá pod rouchem kajícníka čisté svědomí.

„Kdo jsi a co tu děláš?“ zajímal se mnich, zatímco zbrojnoš stále ještě stál mezi dveřmi, nehýbal se a s neskrývaným zájmem si podivného hosta prohlížel.

„Na totéž bych se rád zeptal já tebe,“ odpověděl.

„Záleží snad na tom? Stejně ráno odcházím…“

Kuba Pšouk se upřímně rozesmál. „Tak to vidíš, můžu ti odpovědět úplně stejně. Taky ráno odejdu. Akorát že já se za svoje jméno nestydím, a tak ti ho povím: Kuba. Kuba Pšouk.“

„Mít takové jméno, zalezu hezky hluboko pod zem a nevystrkuju ani nos,“ zašklebil se mnich.

„Jen se pošklebuj, asi neznáš, že kdo se šklebí naposled…“

Mnich nad tím přesvědčeně mávl rukou. „Tak ty to rozhodně nebudeš!“

„Jak se tak na tebe, otče, koukám a jak tě poslouchám, řekl bych, že nebude moc dlouho trvat a bude nám oběma jasné, kdo bude mít důvod se šklebit a komu zůstanou oči pro pláč.“ Mnich si to mohl vysvětlit podle svého. Skoro jako proroctví věštkyně. Kuba postoupil o krok dovnitř a zavřel dveře. „Poslali mě, abych tě do rána pohlídal. To jako aby ti někdo nechtěl ubližovat,“ dodal takřka posměšně.

„To není třeba. Nebo tím chceš naznačit, že na tomhle hradě není bezpečno?“

„V nebi není bezpečněji než tady,“ Kuba Pšouk se uvelebil na stolici, na které takřka celý den seděl a za duši spolubratra v Kristu se modlil hradní kaplan Tobiáš.

„Potom tedy nerozumím…,“ začal mnich, ale Kuba ho rázně přerušil:

„Ani já nerozumím, proč zrovna ty, svatý muži, nechceš přiznat svoje jméno. Líp by se nám tady spolu povídalo, nemyslíš? Noc bude dlouhá a ty, protože jsi prospal celý Boží den, třeba nebudeš moct oka zamhouřit…“

„Když ti na tom tak záleží, jsem Heinrich.“

„Tak vidíš, že to jde,“ usmál se takřka přátelsky Kuba. Možná Heinrich, možná třeba Lhářažnacimbuří, pomyslel si strážný. „Jsi Němec? Odkud?“

„Ale kdepak, je to jméno, jaké jsem přijal při vysvěcení,“ vysvětloval mnich.

„Hmm, zase budu o něco chytřejší. Takže ty, Heinrichu, vlastně nejsi žádný Heinrich. Copak tvoje máma, jak ta na tebe volala?“ tvářil se, že ho zrovna tohle kdovíjak moc zajímá. Inu, noc bude dlouhá, a tak ani příliš nezáleží na tom, jak ji spolu zabijí.

„Toníčku, Antoníne,“ pronesl zasněně mnich, jak se z hlubin jeho vzpomínek vynořila tahle něžně vyslovovaná jména. Žena, která mu tak říkala, zmizela z jeho života tak náhle, jako by ani nebyla. Matka? Starší sestra? Nebo někdo jiný, kdo mu poskytl trochu své lásky? Nevěděl. Jediné, co znal bezpečně, byl hábit, jaký nosil i on sám.

Ozvala se dvě hlasitá klepnutí na dveře a v nich se objevila služka s večeří.

„Posílá mně Giulia, ale budete se o to muset podělit,“ sdělovala rovnou.

„A to by nemohla tady se mnou zůstat třeba ona?“ ukázal Heinrich na děvče.

„Odpusť, svatý muži,“ zakroutil hlavou Kuba jako by nevěřil svému sluchu, „ale tohle jistě nemyslíš vážně. Přece bys nechtěl zůstat přes noc sám se ženskou?!“

Než na to Heinrich stačil odpovědět, dívka zmizela. Pro jistotu. Dveře ani trochu nezavrzaly a mnich to, že tady mají dobře promazané panty, zaznamenal s potěšením.

„Tak se do toho raději pustíme, co říkáš?“ doporučil Kuba Pšouk a už popadl kus chleba, položil na něj plátek vařeného hovězího a s chutí se do té lahůdky zakousl. Však mu ve službě na hradbách docela vyhládlo!

Mnich, co si říkal Heinrich, se zachoval podle jeho příkladu, a tak se komorou ozývalo už jen mlaskání, sem tam ozvláštněné hlasitým říhnutím. Vždycky platilo, že dobré jídlo a dobré pití, základ všeho živobytí.

Zatímco jedli, nemluvili, ani neměli o čem, ale vzájemně se pečlivě pozorovali, třebaže oba dbali, aby si ten druhý ničeho nevšiml. Mnich se snažil odhadnout Kubovu sílu a ostražitost, v duchu také zvažoval, jak moc je tenhle zbrojnoš oddaný svému pánovi nebo zda a za kolik by se dala koupit jeho nepozornost hraničící s hluchotou a slepotou.

Naproti tomu Kuba ke svému překvapení objevoval v Heinrichově tváři rysy jiného muže, se kterým měl neblahou zkušenost. Třebaže je to už slušná řádka let, nezapomněl na něj ani na jeho špatné činy. Pod přivřenými řasami se mu obě tváře – ta skutečná Heinrichova i ta uchovávaná v Kubově paměti – co chvíli prolínaly a splývaly v jednu jedinou. Třeba má až příliš bujnou představivost, ale kdyby to měla být pravda… Každopádně má o důvod víc, aby si na toho muže navlečeného do mnišské kutny dal velký pozor!

Když nezbyl ani drobeček, Heinrich se spokojeně natáhl na lůžku, udělal si pohodlí a netrvalo dlouho, překulil se na druhý bok a usnul.

Před Kubou ležela noc ještě delší, než si představoval. Nějaký čas se vrtěl na nepohodlné stolici, ale pak se rozhodl strávit službu podobně, jako na hradbách, a tak se usadil do tmavého rohu na zem, svěsil hlavu na prsa a klimbal. Za roky, co sloužil na Vildštejně, si už navykl, že byl na nohou při sebemenším zašustnutí často dřív, než vůbec něco doopravdy zaslechl; stačil jen lehký závan vzduchu, vnitřní pocit, že se cosi změnilo, a „byl ve službě“, jak tomu říkal.

Dva muži spali. Ve skutečnosti se jen tak tvářili a snažili se přesvědčit druhého, že jejich tělo i mysl odpočívají. Přitom jejich smysly byly ve střehu.

I kdyby František Kubu Pšouka předem neupozornil, že s jejich podivným hostem není něco v pořádku, sám by mu nedůvěřoval. Je mnich a nepomodlil se před jídlem ani když šel spát a také v jeho řeči nebyla ani stopa po pokoře. Něco takového by jejich kaplan otec Tobiáš nikdy neopomněl! I to podpořilo jeho vlastní dosud nejasné podezření.

Muselo být už hodně po půlnoci, když se Heinrich na lůžku obezřetně posadil a neslyšně zamířil ke dveřím. Byl si jistý, že jeho strážce spí a taky, že přišel jeho čas. Rychle se protáhl na chodbu, ozářenou dohořívající loučí, a vydal se tam, kde se dal očekávat panský pokoj. Nikde nikdo, přesně tak, jak předpokládal. Vsunul pravici do levého rukávu hábitu, kde měl v tajném úkrytu kousek pod loktem uschovanou krátkou dýku. Uměl s ní zacházet neobyčejně rychle a přesně a nejednou mu dobře posloužila. Už za okamžik si zopakuje bleskově rychlý pohyb, po němž vytryskne proud teplé krve. Vytáhl zbraň a pevně obemkl prsty chladnou rukojeť.

A pak se to stalo. Dveře před ním se samy otevřely a v nich stanul – přízrak? Mnich Heinrich zpozoroval jen siluetu postavy černější než temnota, co ji obklopovala. Každý druhý by se určitě vyděsil, ne tak on. Zdvihl ruku, aby bodl. V té chvíli ho kdosi zezadu chytil kolem krku a smýkl jím zpět. Dýka kovově dopadla na kamennou dlažbu.

„Díky, Kubo, zřejmě jsi mi zachránil život. Budu na to pamatovat,“ řekl polohlasně stín a vystoupil na chodbu.

„Myslel, že nás přelstí…,“ ozval se rovněž potichu zbrojnoš. Nemusel ani říkat, jak následoval Heinricha hned, co opustil vykázanou komoru, a ve chvíli, kdy zjistil, kam míří, připravil se útočníka zneškodnit. Jediné, s čím sám nepočítal, bylo, že zrovna v ten okamžik vyjde Matouš Rozoumek z pokoje ven. „Ale že to bylo o fous, co?“ ulevil si.

„Takhle odplácí tvůj řád pohostinství?“ obrátil se Rozoumek k mnichovi. „Zdá se, že nejsi spokojený s ubytováním, jaké jsme ti poskytli. Hned to napravíme.“

Mnich sebou prudce škubl ve snaze vyprostit se z Kubova sevření, a když bude mít štěstí, dát se na útěk, ale strážný ho držel pevně.

„Pse!“ zavrčel Heinrich pln nenávisti a bylo jedno, komu tuhle urážku v duchu určil.

„Tolik lásky od svatého muže si snad ani nezasloužíme,“ Kuba do svých slov vložil hodně posměšný tón a ještě se ušklíbl. Škoda že grimasu nebylo ve tmě vidět. „Tak jdeme, jdeme…,“ a už odváděl Heinricha k východu z obytné věže. Dole pod ní je tak pevné sklepení vydlabané přímo do skály, že se do něho nepodhrabe ani myš. Heinrich si může být jistý, že až se ocitne venku, nebude mít moc času, aby se radoval ze slunečního svitu.

RÁNA JSOU UŽ hodně chladná, ještě štěstí, že aspoň přes den slunce hřeje, třebaže zdaleka nepálí tak jako přes celé letošní léto, pomyslel si Matouš Rozoumek, když se ocitl na cestě do Prahy. Vildštejn zmizel za obzorem stejně, jako by nikdy nebyl. Po kraji byl rozprostřen tlustý koberec spadaného listí a kdykoliv zafoukal vítr ze sklizených polí, zavířilo v divokém tanci a nejednou se vrhlo Matoušovi proti obličeji. Na cestu si vybral tříletou hnědou klisničku, které říkal Hvězdička, to podle nepravidelné bílé skvrny na čele; kůň občas nespokojeně zafrkal a pohodil hlavou, ale i přes záplavu nepříjemně poletujícího listí uháněl v pravidelném rytmu ku Praze, aniž by ho musel Matouš popohánět.

Projížděl vesničkami, odkud se ozýval pravidelný klapot dřevěných cepů, vytloukajících zrno z klasů. Lidé, prakticky celý rok se lopotící okolo svých políček s nadějí na dobrou úrodu, stále ještě zdaleka neměli vyhráno. Pořád se ještě mohlo stát cokoliv – stačilo by, aby přišla nečekaná záplava, těžce vydobytou úrodu jim zničil náhodný nebo zločinně založený oheň stejně jako vpád nepřítele nebo přemnožení myší, syslů, křečků a podobné havěti. Život na venkově je těžký a nikdo si nemůže být předem ničím jistý. Jen úmornou dřinou ano.

Tohle dobře znal, vždyť na tom, co se urodí na polích, byl svým způsobem závislý také Vildštejn a všichni, co v něm žijí.

Ocitli se pod baldachýnem vysokých korun lesa, jenž si šeptem sděloval různá tajemství, jimž sice Matouš nerozuměl, ale přesto cítil, jak mu ukládají do duše nadpozemský klid. Ne stavba z kamene, ale tichý les je skutečným chrámem, místem vhodným k rozjímání a pochopení Boží pravdy v celé její jednoduchosti i složitosti. Nikde jinde než tady není neustále přítomno Slovo, jež stálo na začátku všeho, Slovo, jež samo bylo Bohem.

Matouš zvolnil krok své Hvězdičky, aby mohl plně procítit všudypřítomnou Boží milost. Jak je to zvláštní. Tolika lesy projel za svůj poměrně dlouhý život, ale dosud nikdy ho nenapadla podobná myšlenka jako dnes. V žádném kostele dosud necítil tak blízkou přítomnost Nejvyššího jako tady. Jistě byl i tam, ale jeho, Matoušovo srdce nebylo připravené na setkání s Ním. Všechno potřebuje svůj čas. Je čas zrození, čas zrání i konce…

Zdvihl tvář k nebi, a třebaže z něj neviděl víc než nepatrné potrhané cípky mezi majestátnými korunami staletých velikánů, zvolal v naději, že jeho hlas dosáhne až k Božímu trůnu: „Dej, ať jsem na začátku doby zrání a konec ať je pro mne ukryt v nedohlednu!“

Takřka nad jeho hlavou zaduněl hrom a vrcholky nejbližších stromů zavířily pod náporem kratičkého, avšak silného větru. Čekal, že každým okamžikem se spustí prudký déšť, ale les se vrátil ke své majestátnosti a Matouš pochopil, že Bůh mu právě dal znamení. Nepociťoval strach, právě naopak, jeho srdce i mysl byly náhle lehké a čisté a on sám byl naplněný neochvějnou důvěrou v Jeho spravedlnost.

Ten zvláštní pocit ho neopouštěl, dokonce měl dojem, že se v něm stále prohlubuje a jeho samého zcela proměňuje. Jako by se k sídelnímu městu římského a českého krále blížil úplně jiný Matouš Rozoumek, než jaký se k němu vydával.

BARBORKA ZDVIHLA unavené oči od šití košile pro svého muže, když si všimla postavy, zvolna přicházející k jejich domku. Mám vidiny, pomyslela si. Co by tady dělal Karlův otec? Protřela si oči, to pro všechny případy, ale pořád ještě tam byl. Jen o několik kroků blíž. Odložila svou práci na lavici vedle sebe, vstala a pořád ještě trochu nejistě se vydala Matouši Rozoumkovi vstříc.

Tchán si dobře všiml překvapeného výrazu v její tváři a věnoval jí široký odzbrojující úsměv.

„Barborko, to víš, že jsem to já!“ a už ji svíral v náruči. Když ji políbil na obě tváře a maličko si ji vzdálil na délku paží, aby si ji mohl pořádně prohlédnout, rozzářily se mu oči štěstím. Měl to ten jeho kluk ale štěstí, že dostal tak krásnou ženu. „Děvče, jak ty jsi ale krásná!“ vydechl opravdově a ještě připojil: „Skoro stejně jako tvoje matka.“ A jako moje Hedvika, dodal v duchu. Vždyť jsou to sestry, Hedvika a Barborčina matka Klára.

Dívka se usmála na Matouše, však ji jeho lichotka potěšila.

„Jak jsem ráda, že tě vidím! A cože ses tak najednou objevil tady v Praze? Přijel jsi za Karlem?“ otázala se a on jí odpověděl tak, že z toho nebyla zrovna moudrá:

„Za kterým myslíš?“

„Máš přece jenom jednoho. Ani se mi nesnaž namluvit, že začínáš zapomínat, to by bylo nějak moc brzy, nezdá se ti?“ připomněla se smíchem. „Doběhnu pro něj,“ nabídla se a ve chvíli se otočila na místě, jen vyběhnout.

„To počká, pojď se v klidu na chvíli posadit a povídej, co je u vás doma nového?“

„Snad abych přece jenom došla pro Karla…,“ nabízela se Barbora znovu.

Matouš se na ni zamyšleně podíval. Ta její umanutost přivést mu syna ho znepokojila; proč s ním nechce zůstat sama a jen tak si popovídat? Měl z toho nepříjemný pocit, jako že mezi mladými něco neklape… Pokud ano, je to nějak moc brzy. Musí tomu přijít na kloub. A to dřív, než může být pozdě.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ