John Green

HLEDÁNÍ ALJAŠKY

JOHN GREEN

LOOKING FOR ALASKA

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Dutton Children´s Books, a division of Penguin Young Readers Group, a member of Penguin Group (USA) Inc.

Copyright © 2005 by John Green

Translation © Veronika Volhejnová, 2013, 2023

ISBN 978-80-242-9435-3

Své rodině:

Sydney Greenové, Mikeu Greenovi a Hanku Greenovi.

„Velice jsem se snažil jednat správně.“

(Poslední slova prezidenta Grovera Clevelanda)

PŘEDTÍM

sto třicet šest dní předtím

O týden dřív, než jsem opustil svou rodinu, Floridu a zbytek svého bezvýznamného života, abych odjel do internátní školy v Alabamě, má matka trvala na tom, že mi uspořádá večírek na rozloučenou. Kdybych řekl, že jsem od toho moc neočekával, tak bych celou tu věc dramaticky podcenil. Byl jsem nucený pozvat všechny svoje „kamarády ze školy“, to jest tu nesourodou partičku lidí z dramaťáku a mimoňů ujetých na anglinu, s kterými jsem čistě ze společenské nezbytnosti sedával v jeskynní atmosféře naší školní jídelny, ale věděl jsem předem, že nepřijdou. Matka na tom ovšem trvala, protože podléhala klamné iluzi, že jsem ohromně oblíbený, jen jsem jí to celé ty roky tajil. Připravila horu artyčokového dipu, obývák vyzdobila zelenými a žlutými fábory – to byly barvy mé nové školy – a nakoupila asi tucet petardiček s konfetami a rozmístila je po okrajích stolu.

Přišel poslední pátek, většinu věcí jsem měl sbalených. Máma usedla s tátou a se mnou v 16.56 na pohovku v obýváku a čekala, až kamarádi dorazí na loučení s Milesem. Řečení kamarádi byli přesně dva: Marie Lawsonová, malá blondýnka s hranatými brýlemi, a její rozložitý (když to řeknu slušně) kluk Will.

„Ahoj, Milesi,“ řekla Marie, když se posadili.

„Ahoj,“ řekl jsem já.

„Jak sis užil léto?“ chtěl vědět Will.

„Dobrý. A vy?“

„Fajn. Dělali jsme Jesus Christ Superstar. Já jsem pomáhal navrhovat kulisy, Marie se starala o světla,“ vyprávěl Will.

„Prima,“ pokýval jsem zasvěceně a tím se náměty k hovoru víceméně vyčerpaly. Mohl jsem se vyptávat na Jesus Christ Superstar, jenže jsem za 1. nevěděl, co to je, za 2. mě to ani nezajímalo a za 3. jsem ve společenské konverzaci nikdy nevynikal. Máma ale dokázala tlachat celé hodiny, takže tu trapnou situaci protáhla tím, že se jich vyptala, jak zkoušeli a jak dopadlo představení a jestli to byl úspěch.

„Řekla bych, že jo,“ potvrdila Marie. „Přišla spousta lidí, řekla bych.“ Marie byla z těch, co by pořád něco „řekli“.

Nakonec Will prohlásil: „No, jen jsme se tu stavili rozloučit, Marie musí být v šest doma. Tak si to v té nové škole užij, Milesi.“

„Díky,“ odpověděl jsem s úlevou. Horší než pořádat večírek, na který nikdo nepřijde, už je jen pořádat takový, na který se dostaví pouze dva naprosto a hluboce nezajímaví lidé.

Odešli. Zůstal jsem tam sedět s rodiči a koukal na tmavou obrazovku televize. Měl jsem hroznou chuť ji zapnout, ale věděl jsem, že nemůžu,. Cítil jsem, že se na mě oba dívají, že čekají, že začnu brečet nebo něco, jako kdybych od samého začátku nevěděl, že to proběhne přesně takhle. Jenže já jsem to věděl. Nabírali artičokový dip čipsy určenými pro mé imaginární kamarády a já jsem cítil jejich lítost, jenže politovat potřebovali spíš oni; já jsem zklamaný nebyl. Stalo se jen přesně to, co jsem očekával.

„Proto chceš odjet, Milesi?“ zeptala se máma.

Chvilku jsem o tom přemýšlel a pečlivě jsem se vyhýbal jejímu pohledu. „No, ani ne,“ odpověděl jsem.

„No tak proč?“ Nebylo to poprvé, co tu otázku položila. Máma nebyla nadšená z toho, že chci do internátní školy, a nijak se s tím netajila.

„Kvůli mně?“ chtěl vědět táta. On totiž vystudoval Cedar Creek, právě tu internátní školu, kam jsem se chystal, a všichni jeho bratři a jejich děti taky. Myslím, že se mu líbila představa, jak jdu v jeho šlépějích. Strejdové mi vypravovali, že táta se ve své době ve škole proslavil tím, že patřil k největším rošťákům, a přitom ve všech předmětech exceloval. Takový život by se mi rozhodně líbil víc než to, co jsem měl na Floridě. Ale ne, ani kvůli tátovi to nebylo. Nebo ne výslovně.

„Počkej,“ řekl jsem. Šel jsem do tátovy pracovny a našel jsem jeho životopis Françoise Rabelaise. Měl jsem rád biografie spisovatelů, i když (jako v případě monsieura Rabelaise) jsem nikdy nečetl nic, co napsali. Listoval jsem knížkou a našel jsem podtržený citát. („V mých knížkách nikdy nepoužívej zvýrazňovače,“ kázal mi táta tisíckrát. Jenže jak má potom člověk najít, co hledá?)

„Tady tenhle chlápek,“ řekl jsem ve dveřích do obýváku. „François Rabelais. To byl básník. A jeho poslední slova zněla: ‚Jdu hledat velké Možná.‘ Proto tam jedu. Abych nemusel čekat až do smrti, než začnu hledat velké Možná.“

To je umlčelo. Chtěl jsem najít velké Možná a oni věděli stejně dobře jako já, že mezi takovými, jako je Will a Marie, ho nenajdu. Sedl jsem si zase na pohovku mezi mámu a tátu, táta mě objal kolem ramen a tak jsme tam mlčky seděli hodně dlouho, dokud nám nepřišlo, že už můžeme zapnout telku, a ten artyčokový dip jsme snědli k večeři a koukali přitom na historické dokumenty, a musím říct, že si umím představit i horší večírky na rozloučenou.

sto dvacet osm dní předtím

Na Floridě je horko a taky vlhko. Tak horko, že se na člověka šaty lepí jako izolepa a pot vám kape z čela a pak z očí jako slzy. Ale to vedro je jen venku, a tam já jsem v podstatě vycházel jen proto, abych se dostal z jednoho klimatizovaného místa na jiné.

Nebyl jsem tedy připravený na ten výjimečný druh vedra, s jakým se člověk setká dvacet kilometrů jižně od Birminghamu, stát Alabama, v Přípravné škole Culver Creek. SUV mých rodičů parkovalo na trávníku jen kousek před mým pokojem číslo 43, ale i těch pár kroků k autu a do auta stačilo; připadalo mi, že mám neuvěřitelnou spoustu věcí, které je třeba vyložit, a při každé cestě se mi do kůže a šatů slunce opřelo s takovou prudkostí, že jsem si připadal jako ve výhni pekelné.

Všem třem dohromady – mámě, tátovi a mně – trvalo vykládání sotva pár minut, jenže v mém pokoji nebyla klimatizace, takže i tam na člověka sice nepražilo slunce, což bylo příjemné, ale bylo tam jen o něco málo chladněji. Pokoj mě překvapil: představoval jsem si vysoký koberec, stěny obložené dřevem, viktoriánský nábytek. Až na jeden přepych – soukromou koupelnu – jsem dostal v podstatě krabici. Zdi z tvárnic pokryté tlustou vrstvou bílé barvy, zelenobíle kostkované linoleum na podlaze – vypadalo to tam spíš jako v nemocničním pokoji než jako v internátu mých představ. U okna byla přistrčená palanda z neupraveného dřeva s vinylovými matracemi. Psací stůl, skříně a knihovny byly všechny přivrtané ke zdi, aby se předešlo nějakým kreativním změnám interiéru. A nebyla tu klimatizace.

Sedl jsem si na spodní postel. Máma otevřela kufr, vytáhla hromádku životopisů, se kterými se táta byl ochoten rozloučit, a postavila je na poličku.

„Já si vybalím, mami,“ řekl jsem. Táta vstal. Byl připravený odjet.

„Tak ti aspoň ustelu,“ nabídla se máma.

„Ne, fakt dík, já to zvládnu, mami.“ Tyhle věci člověk prostě nemůže protahovat donekonečna. Náplast člověk taky musí strhnout rychle; bolí to, ale pak se vám uleví.

„Bude se nám strašně stýskat,“ řekla máma najednou a opatrně se propletla mezi zavazadly k posteli. Vstal jsem a objal ji. Přidal se k nám i táta a chvíli jsme se tak drželi. Ale bylo moc horko a všichni jsme se potili, čili to nemohlo trvat dlouho. Věděl jsem, že bych asi měl brečet, ale žil jsem s rodiči šestnáct let a přišlo mi, že je nejvyšší čas se od nich odpoutat, aspoň na zkoušku.

„Neboj,“ usmál jsem se. „Se asp‘ň naučim mlu‘it pořádně po již‘nsku.“ Máma se zasmála.

„A žádné hlouposti,“ varoval táta.

„No jo.“

„Žádné drogy. Žádné pití. Žádné kouření.“ Když v Culver Creeku studoval on sám, vyzkoušel všechno, o čem jsem já zatím jen slyšel. Se spolužáky pořádali tajné mejdany, běhali v polích nazí (táta si vždycky stěžoval, že tenkrát byl Culver Creek čistě chlapecká škola), vyzkoušeli drogy, pití i cigarety. Než přestal kouřit, chvíli mu to trvalo, ale teď už byly jeho divoké časy dávno pryč.

„Máme tě rádi,“ vyhrkli oba zároveň. Říct se to muselo, ale když to teď vyslovili, bylo to trapné, asi jako vidět své prarodiče, jak se líbají.

„Já vás taky mám rád. Každou neděli zavolám.“ V pokojích telefonní linky nebyly, naši si ale výslovně vyžádali, abych dostal pokoj blízko jednoho z pěti telefonních automatů v Culver Creeku.

Znova mě objali – nejdřív máma, pak táta – a bylo po všem. Díval jsem se oknem, jak odjíždějí klikatou cestou z areálu. Asi bych měl cítit nějaký ten rozplizlý, sentimentální smutek. Ale já jsem se především chtěl trochu zchladit, tak jsem vzal jednu židli od psacího stolu a posadil jsem se přede dveře, do stínu střechy, a čekal na vánek, který ale nepřišel. Vzduch venku byl nehybný a dusný stejně jako ten uvnitř. Rozhlédl jsem se po svém novém domově: Šest přízemních domků, každý s šestnácti pokoji, rozestavěných jako šesticípá hvězda kolem velkého kulatého trávníku. Vypadalo to jako starý přerostlý motel. Kluci a holky všude kolem se vítali, objímali a usmívali. Neurčitě jsem doufal, že někdo přijde a promluví na mě. Představoval jsem si ten rozhovor.

„Ahoj. Ty jsi tu první rok?“

„Jo. Jo. Jsem z Floridy.“

„Fajn. Takže na to vedro jsi zvyklý.“

„Na takovýhle vedro bych nebyl zvyklý, i kdybych přišel z podsvětí,“ zažertoval bych. Udělal bych dobrý první dojem. Je vtipný. S tím novým, s tím Milesem, je fakt legrace.

Samozřejmě že k tomu nedošlo. Věci se nikdy nestanou tak, jak si je představujete.

Nudil jsem se.

Vrátil jsem se dovnitř, sundal si košili, lehl si na horkou vinylovou matraci a zavřel jsem oči. Nikdy jsem nezažil znovuzrození – ani křtem, ani utrpením, prostě nic takového, jak se to říká. Ale docela se mi líbilo narodit se znova jako člověk, o jehož minulosti se nic neví. Myslel jsem na lidi, o kterých jsem četl – Johna F. Kennedyho, Jamese Joyce, Humphreyho Bogarta – a kteří chodili do internátní školy, i na jejich dobrodružství: například Kennedy miloval kanadské žerty. Myslel jsem na velké Možná a na to, co se třeba stane, na lidi, které třeba potkám, a jaký asi bude můj spolubydlící (před pár týdny jsem dostal dopis, ve kterém bylo jeho jméno – Chip Martin –, ale víc jsem o něm nevěděl.) Ať už je Chip Martin jaký chce, doufal jsem, že přiveze pár pořádných větráků, protože já jsem si nesbalil ani jeden a už teď jsem cítil, jak se pode mnou na matraci sbírá loužička potu. To mě znechutilo tak moc, že jsem přestal přemýšlet a vstal jsem, že si najdu ručník na utření. A potom mě napadlo: No, dobrodružství bude muset počkat, až vybalím.

Povedlo se mi přilepit na zeď mapu světa a většinu oblečení nacpat do zásuvek, ale pak jsem si všiml, že v tom horkém, vlhkém vzduchu se potí dokonce i stěny, a usoudil jsem, že teď není vhodná doba na fyzickou činnost. Teď je vhodná doba na nádherně chladnou sprchu.

V maličké koupelně bylo z vnitřní strany dveří veliké zrcadlo, takže jsem nemohl uniknout pohledu na vlastní nahé tělo, když jsem se sklonil ke kohoutku sprchy. Vždycky mě překvapovalo, jak jsem hubený. Tenké paže se mi od zápěstí k rameni moc nerozšiřovaly, hruď postrádala jakýkoli náznak tuku nebo svalů; bylo mi to trapné a přemýšlel jsem, jestli by se s tím zrcadlem nedalo něco dělat. Roztáhl jsem obyčejný bílý sprchový závěs a vlezl dovnitř.

Sprchu bohužel patrně navrhovali pro někoho tak asi metr deset vysokého, takže studená voda mi dopadala na spodní část hrudního koše – s prudkostí kapajícího kohoutku. Abych si vůbec namočil zpocený obličej, musel jsem se pořádně rozkročit a dost si přidřepnout. John F. Kennedy (který podle toho, co se psalo v jeho životopise, měl metr osmdesát, takže přesně stejně jako já) určitě nemusel ve své internátní škole dřepět. Ne, tohle bylo opravdu něco docela jiného, a jak mi potůček vody ze sprchy zvolna smáčel tělo, uvažoval jsem o tom, jestli se tady vůbec dá najít velké Možná, nebo jestli jsem se ošklivě přepočítal.

Když jsem se osprchoval a otevřel dveře koupelny, uviděl jsem pomenšího, svalnatého kluka s hřívou hnědých vlasů. Držel v náručí gigantický vojenský vak a táhl ho do dveří. Vypadal tak na metr padesát, ale byl pěkně stavěný, jako zmenšenina Adonise, a s ním dovnitř vletěl i pach starého cigaretového kouře. No nádhera, pomyslel jsem si. Seznámím se se svým spolubydlícím nahý. Vtáhl pytel do pokoje, zavřel dveře a šel ke mně.

„Já jsem Chip Martin,“ řekl hlubokým hlasem rozhlasového dýdžeje. Než jsem stačil zareagovat, dodal: „Podal bych ti ruku, ale asi bude lepší, když si ten ručník budeš pořádně držet, než si vezmeš něco na sebe.“

Zasmál jsem se, kývl na něj (Cool, ne? Myslím to kývnutí) a řekl jsem: „Já jsem Miles Halter. Těší mě.“

„Miles – jako míle? Ty, co mě čekají, než půjdu spát?“

„Cože?“

„To je z básně od Roberta Frosta. Nečetl jsi ho?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To máš kliku,“ usmál se.

Vzal jsem čisté slipy, modré trenýrky Adidas a bílé tričko, zamumlal jsem, že se hned vrátím, a zmizel jsem zase v koupelně. Tomu tedy říkám udělat dobrý první dojem.

„Kde máš rodiče?“ zeptal jsem se z koupelny.

„Rodiče? Táta je v Kalifornii. Buď sedí v křesle, nebo řídí náklaďák. Tak nebo tak, chlastá. Máma nejspíš teď zrovna vyjíždí tady z brány.“

„Aha,“ řekl jsem, protože jsem si nebyl jistý, jak reagovat na tak osobní informace. No, ale když jsem to nechtěl vědět, neměl jsem se asi ptát.

Chip sebral deku a polštář a hodil je na horní lůžko. „Já spím radši nahoře,“ řekl. „Doufám, že ti to nevadí.“

„Ani ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jak chceš ty.“

„Koukám, žes už to tady vyzdobil,“ řekl a ukázal na mapu. „To se mi líbí.“

A pak začal vyjmenovávat země. Mluvil monotónně, jako by to už dělal tisíckrát.

Afghánistán.

Albánie.

Alžírsko.

Andorra.

Angola.

A tak dál. Prošel celé A, než si všiml, jak nevěřícně na něj zírám.

„Mohl bych vyjmenovat i ten zbytek, ale nejspíš bych tě nudil. To jsem se naučil přes léto. Ty si neumíš představit, jaká nuda je v létě v New Hope, stát Alabama. To je jako dívat se, jak roste sója. Mimochodem, odkud jsi ty?“

„Z Floridy.“

„Tam jsem nikdy nebyl.“

„Ty státy, to je k nevíře,“ podotkl jsem.

„Jo, každý má nějaký nadání. Já se snadno učím věci nazpaměť. A ty?“

„No, já znám poslední slova spousty lidí.“ Byla to taková moje slabůstka, učit se věty vyslovované na smrtelné posteli. Někdo má čokoládu, já předsmrtná prohlášení.

„Například?“

„Líbí se mi Henrik Ibsen. Ten psal divadelní hry.“ Věděl jsem o Ibsenovi hodně, ale nikdy jsem nečetl žádnou jeho hru. Hry jsem četl nerad. Rád jsem četl životopisy.

„Jo, já vím, kdo to byl,“ kývl Chip.

„No, tak ten už byl nějakou dobu nemocný a ošetřovatelka mu řekla: ‚Zdá se, že dneska ráno se cítíte líp.‘ Ibsen se na ni podíval, řekl: ‚Naopak,‘ a umřel.“

Chip se zasmál. „To je morbidní. Ale líbí se mi to.“

Řekl mi, že je v Culver Creeku třetím rokem. Začal v deváté třídě, což byl na téhle škole první ročník, a teď byl ve třetím jako já. Prý je tu na úplné stipendium. Slyšel, že tohle je nejlepší škola v Alabamě, tak si napsal žádost o přijetí a uvedl do ní, že chce chodit někam, kde bude moct číst dlouhé knihy. Problém je v tom, vysvětlil v žádosti, že když jeho otec najde v domě knihu, vždycky ho s ní mlátí, a tak se on v zájmu vlastní bezpečnosti omezuje na ty krátké a brožované. Jeho rodiče se rozvedli, když byl ve druháku. „Creek“, jak škole říkal, se mu líbí, ale „Člověk tady musí být opatrný, jak ohledně studentů, tak ohledně učitelů. A já jsem opatrný strašně nerad.“ Zašklíbil se na mě. Já jsem taky byl nerad opatrný – nebo jsem aspoň být chtěl.

To všechno mi vyprávěl, zatímco prohrabával svůj vak a házel oblečení do zásuvek bez ladu a skladu. Chip neměl zvláštní ponožkové šuple nebo šuple na trička. Byl přesvědčený, že všechny zásuvky jsou si rovny, a strkal do nich, co se zrovna vešlo. Moje máma by umřela.

Jen „vybalil“, vzal mě Chip ne zrovna jemně za rameno a řekl: „Doufám, že jsi silnější, než vypadáš.“ Pak vyšel ze dveří a za sebou je nezavřel. Po pár vteřinách strčil znova hlavu dovnitř, a když viděl, že se nehýbu, řekl: „No tak pojď, Milesi Haltere. Máme práci.“

Zamířili jsme do klubovny, kde podle Chipa byla jediná kabelovka v celém areálu. Přes léto klubovna sloužila jako sklad. Byla skoro až po strop plná pohovek, ledniček, srolovaných koberců a kromě toho tu byly davy lidí, co se pokoušeli najít a odnést svoje věci. Chip se s pár lidmi pozdravil, ale nepředstavil mě. Začal se toulat bludištěm pohovek a já jsem zůstal stát u dveří a ze všech sil jsem se snažil nepřekážet dvojicím spolubydlících, které se pokoušely protáhnout nábytek úzkými dveřmi ven.

Chipovi trvalo deset minut, než našel svoje věci, a další hodinu jsme čtyřikrát putovali přes kulatý trávník mezi klubovnou a pokojem číslo 43. Nakonec jsem měl chuť tak leda zalézt do Chipovy miniledničky a spát tisíc let, ale Chip byl zřejmě imunní vůči únavě i vůči úpalu. Sedl jsem si na jeho pohovku.

„Tu jsem před pár lety našel stát na chodníku v naší čtvrti,“ řekl mi o pohovce, zatímco instaloval mou PlayStation 2 na svou plastovou truhlu. „Já vím, že je trochu popraskaná, ale co. Pořád je to moc pěkný kanape.“ Pohovka byla víc než jen trochu popraskaná – asi tak z třiceti procent to byla světlemodrá umělá kůže a zbytek molitan –, ale i tak mi připadala pěkná.

„No,“ prohlásil, „už jsme skoro hotoví.“ Sáhl do zásuvky psacího stolu a vzal odtamtud svitek izolačky. „Jen ještě potřebujeme tvůj kufr.“

Vstal jsem, vytáhl jsem zpod postele kufr a Chip ho položil mezi pohovku a playstation. Pak začal odtrhávat kousky pásky a lepit je na kufr, až z nich bylo slovo STOLEK.

„Tak,“ prohlásil. Sedl si a opřel si nohy o, ehm, STOLEK. „Hotovo.“

Sedl jsem si vedle něj. Podíval se na mě a zničehonic řekl: „Koukni, nečekej, že tě uvedu do společenského života Culver Creeku.“

„No dobře,“ odpověděl jsem, ale sám jsem slyšel, jak přiškrceně to zní. Zrovna jsem se dřel s jeho gaučem v tom příšerném vedru, a najednou mu nejsem dost dobrý?

„Tady jsou v podstatě dvě skupiny,“ vysvětloval s vzrůstající naléhavostí. „Jsou tady normální žáci jako já, a pak jsou tady Bojovníci všedního dne. Ti tady bydlí taky, ale jsou to samé bohaté děti, co se na víkend vracejí do klimatizovaných sídel svých rodičů. To je zdejší společenská elita. Nemám je rád a oni nemají rádi mě, takže jestli jsi sem přišel s představou, že když jsi byl velký zvíře na svojí státní škole, budeš velký zvíře taky tady, tak by ses radši neměl nechat moc vidět se mnou. Chodil jsi do státní, ne?“

„No…,“ řekl jsem. Roztržitě jsem začal oďoubávat bleděmodrou koženku a nořit prsty do bílé pěny.

„Ale jo, asi jo, protože kdybys chodil do soukromý, tak by ti ty trenýrky seděly.“ Zasmál se.

Nosil jsem šortky až na bocích, protože mi to připadalo cool. Nakonec jsem řekl: „Jo, chodil jsem do státní školy. A nebyl jsem tam velký zvíře, Chipe. Byl jsem normální zvíře.“

„Haha. To je tedy dobrý. A neříkej mi Chipe. Říkej mi Plukovníku.“

Měl jsem co dělat, abych se nerozchechtal. „Plukovníku?“

„Jo. Plukovníku. A tobě budeme říkat… hmm, Váleček.“

„Cože?“

„Váleček,“ opakoval Plukovník. „Protože jsi hubený. Tomu se říká ironie, Válečku. Už jsi o tom slyšel? Tak, a teď si zajdem pro cigára a odstartujem školní rok.“

Vyšel z pokoje, přičemž zase automaticky předpokládal, že půjdu za ním, a tentokrát jsem to udělal. Slunce už se naštěstí sklánělo k obzoru. Šli jsme o čtvery dveře dál, do pokoje číslo 48. Na dveřích byla přilepená mazací tabulka. Modrým fixem na ní bylo napsáno: Aljaška bydlí sama!

Plukovník mi vysvětlil, že za 1. tohle je Aljaščin pokoj a že za 2. bydlí sama, protože holku, která měla bydlet s ní, na konci loňského roku vyhodili, a že za 3. Aljaška má cigarety, ačkoli se Plukovník opomněl zeptat, jestli za 4. vůbec kouřím, a navíc jsem za 5. nekouřil.

Hlasitě jednou klepl na dveře. Zevnitř se ozvalo zaječení. „Ježišmarjá pojď honem dovnitř mrňousi já ti musím něco povídat.“

Vešli jsme. Otočil jsem se, že za sebou zavřu dveře, ale Plukovník zavrtěl hlavou a řekl: „Po sedmý večer musíš nechat dveře otevřený, když jsi v holčičím pokoji.“ Skoro jsem ho neslyšel, protože přede mnou stála ta nejvíc sexy holka, co kdy svět viděl, v ustřižených džínech a broskvovém tílku. Mluvila bez ohledu na to, že Plukovník něco říká, hlasitě a rychle.

„Hned první den prázdnin, jak jsem byla doma ve Vine Station, tak sedím s jedním takovým klukem, jmenuje se Justin, u nich doma na kanapi a koukáme na telku – to jsem už chodila s Jakem – vlastně s ním ještě chodím, i když se tomu sama divím, ale s Justinem se kamarádíme hrozně dávno, ještě jako malí, no tak spolu koukáme na telku a kecáme o škole nebo tak něco, a Justin mě obejme kolem ramen a já si říkám To je fajn, už jsme kamarádi tak strašně dlouho, že to vůbec nevadí, a kecáme a já zrovna povídám něco o analogiích nebo tak a on se na mě najednou uprostřed věty vrhne a zmáčkne mi prso. Fakt. No to první, co mě napadlo, bylo, jak ten jeho pařát dostanu z prsa dolů, než tam budu mít nadosmrti otisky? A hned pak si povídám Ježišmarjá, až tohle budu vykládat Takumimu a Plukovníkovi!“

Plukovník se zasmál. Já jsem jen zíral, ohromený zčásti tou salvou slov, kterou na nás pálila ta drobná (ale panebože, tak úžasně stavěná!) holka, a zčásti tou obrovitou spoustou knih, které všude měla. Knihovničky přetékaly a záplava ještě pokračovala vysokými hromadami knížek, které byly kolem zdí úplně všude. Napadlo mě, že kdyby se jen jedna z nich pohnula, dominový efekt by nás všechny pohřbil pod dusivou masou literatury.

„Kdo je ten kluk, co se nesměje mojí ohromně legrační historce?“ zeptala se.

„Jo, aha. Aljaško, to je Váleček. Váleček se učí nazpaměť slavná poslední slova. Válečku, to je Aljaška. V létě jí mačkal nějaký kluk prso.“ Vykročila ke mně se vztaženou rukou, na poslední chvíli jí cukla dolů a stáhla mi šortky.

„Tak tohle jsou největší trencle ve státě Alabama!“

„Já je mám radši volný,“ ohradil jsem se rozpačitě a vytáhl jsem je zas nahoru. Doma na Floridě byly cool.

„Během našeho dosavadního vztahu, Válečku, jsem ty tvoje kuřecí nožičky viděl až moc často,“ prohlásil s vážnou tváří Plukovník. „Ty, Aljaško, prodej nám cigára.“ A pak mě Plukovník nějak přesvědčil, že mám vypláznout pět dolarů za krabičku Marlboro Light, kterou jsem neměl v úmyslu kdy vykouřit. Pozval Aljašku, ať jde s námi, ale ona řekla: „Musím najít Takumiho a vyprávět mu to o tom prsu.“ Otočila se na mě a zeptala se: „Neviděl jsi ho?“ Neměl jsem tušení, jestli jsem Takumiho viděl nebo ne, protože jsem nevěděl, kdo to je. Jen jsem zavrtěl hlavou.

„No tak jo. Tak za chvíli u jezera.“

Plukovník kývl.

Na břehu jezera, těsně nad písčitou (a jak mi Plukovník sdělil, falešnou) pláží, jsme si sedli na zahradní houpačku. Já jsem udělal povinný vtip: „Ne abys mě chytal za prso.“ Plukovník se povinně zasmál a pak se zeptal: „Chceš čouda?“ Nikdy jsem cigaretu nekouřil, ale kdo chce s vlky výti…

„Je to tady bezpečný?“

„Ani ne,“ řekl, zapálil cigaretu a podal mi ji. Vdechl jsem. Rozkašlal jsem se. Sípal jsem. Znova kašlal. Uvažoval o zvracení. Chytil jsem se lavičky, hlava se mi motala. Odhodil jsem cigaretu a zašlápl ji. Byl jsem přesvědčený, že v mém velkém Možná nemají cigarety co dělat.

„Ty moc nekouříš, co?“ Zasmál se, pak ukázal na bílou tečku na druhém konci jezera a zeptal se. „Vidíš to?“

„Jo,“ kývl jsem. „Co to je? Pták?“

„Labuť,“ vysvětlil.

„Týjo. Škola s labutí. Dobrý.“

„Ta labuť je čertovo plémě. Nikdy se k ní nepřibližuj víc, než jsme teď.“

„Proč?“

„Nějak nesnáší lidi. Asi jí ubližovali nebo něco. Roztrhala by tě na kusy. Orel ji sem nasadil, abychom si nechodili na druhou stranu jezera zakouřit.“

„Orel?“

„Pan Starnes. Krycí jméno Orel. Zástupce pro studentský záležitosti. Většina učitelů bydlí v areálu a všichni by tě práskli. Jenže jediný Orel bydlí přímo tady, na internátu, a vidí všechno. Ten cítí cigáro asi z pěti kiláků.“

„Není tamhleto vzadu jeho dům?“ ukázal jsem. I přes tmu jsem ho viděl docela jasně, z čehož jsem vyvodil, že z něj je asi taky vidět nás.

„Jo, jenže on se nedostane do tý správný bojový nálady, dřív než začne vyučování,“ mávl Chip lhostejně rukou.

„Jestli budu mít průšvih, tak mě naši zabijou,“ podotkl jsem.

„Předpokládám, že přeháníš. Ale nějaký průšvih určitě přijde. Ovšem v devětadevadesáti procentech se to rodiče stejně nedozvědí. Ty nestojíš o to, aby si vaši mysleli, žes tady zvlčil, jenže škola o to nestojí tuplem.“ Vyfoukl tenký pramen kouře směrem k jezeru. Musel jsem připustit, že přitom vypadal cool. A jako by vyrostl. „Ale když se dostaneš do průšvihu, nežaluj. Koukni, já ty bohatý dětičky nenávidím s takovou vášní, jakou si obvykle schovávám pro zubaře a pro svýho otce. To ale neznamená, že na ně budu žalovat. To je tady v podstatě ta jediná důležitá věc: Nikdy nikdy nikdy nežaluj.“

„Dobře,“ kývl jsem, ačkoli mi to nebylo moc jasné. Když mi někdo dá pěstí do nosu, mám tvrdit, že jsem narazil do dveří? Přišlo mi to trochu hloupé. Jak si má člověk poradit se šikanou a tak, když nesmí nikomu udělat průšvih? Chipa jsem se na to ale nezeptal.

„No nic, Válečku. Přišla ta chvíle, kdy nezbývá, než abych šel najít svou holku. Tak mi dej pár těch cigaret, co stejně nebudeš kouřit, a uvidíme se pak.“

Rozhodl jsem se ještě chvíli na houpačce zůstat, zčásti proto, že vedro se konečně změnilo v nějakých příjemných, i když dusných pětadvacet, a zčásti proto, že jsem doufal, že se třeba objeví Aljaška. Jenže skoro hned, jak Plukovník odešel, se na mě vrhla havěť: pakomárci a komáři se kolem mě vznášeli v takovém množství, že mi bzučení jejich křídel připadalo jako odporná kakofonie. A tak jsem se rozhodl kouřit.

Opravdu jsem si říkal, že kouř ty potvory zažene. A do jisté míry taky zahnal. Lhal bych ale, kdybych chtěl tvrdit, že jsem se stal kuřákem, abych zahnal hmyz. Stal jsem se kuřákem, protože za 1. jsem seděl sám na zahradní houpačce a za 2. jsem měl cigarety a za 3. jsem soudil, že když všichni ostatní dokážou kouřit a nekašlat přitom, tak já to přece dokážu taky. Zkrátka žádný moc dobrý důvod jsem neměl. Takže řekněme, že jo, že za 4. to bylo kvůli těm komárům.

Zvládl jsem celé tři šluky, než se mi zvedl žaludek. Zamotala se mi hlava a byl jsem jen polopříjemně nabuzený. Vstal jsem, že půjdu pryč. V tu chvíli hlas za mnou řekl: „Ty se fakt učíš nazpaměť poslední slova?“

Přiběhla ke mně, popadla mě za rukáv a přiměla mě znova se posadit.

„Jo,“ kývl jsem. A váhavě jsem dodal: „Chceš mě vyzkoušet?“

„JFK,“ řekla.

„To je zřejmé,“ odpověděl jsem.

„Myslíš?“ zeptala se.

„Ne. To jsou ta poslední slova. Někdo řekl: ‚Pane prezidente, nemůžete říct, že vás v Dallasu nemají rádi.‘ A on na to odpověděl: ‚To je zřejmé.‘ Pak ho zastřelili.“

Zasmála se. „Fuj, to je hrůza. Neměla bych se smát. Ale budu.“ Pak se znova zasmála. „No dobře, pane Slavná poslední slova, taky pro tebe jedna mám.“ Sáhla do přecpaného batohu a vytáhla knihu. „Gabriel García Márquez. Generál ve svém labyrintu. Tu knížku miluju. Je to o Simónu Bolívarovi.“ Nevěděl jsem, kdo to byl Simón Bolívar, ale ona mi nedala čas, abych se zeptal. „Je to historický román, takže nevím, jestli je to pravda, ale víš, co jsou v knize jeho poslední slova? Nevíš. Ale já ti to povím, seňore Slova na rozloučenou.“

Pak si zapálila cigaretu a táhla tak prudce a tak dlouho, až jsem si už myslel, že celá shoří na jeden zátah. Pak vyfoukla a přečetla mi:

„‚Otřáslo jím‘ – tím se myslí Simón Bolívar – ‚ohromující zjištění, že překotný závod mezi jeho neštěstími a jeho sny se v té chvíli blíží k cílové pásce. Za ní byla tma. ‚Sakra,‘ povzdechl. ,Jak se kdy dostanu z tohohle labyrintu!‘“

Když slyším skvělá poslední slova, tak je poznám, a v duchu jsem si poznamenal, že si musím nějak opatřit životopis toho Simóna Bolívara. Pěkná poslední slova, ale tak docela jsem jim nerozuměl. „A co to je, ten labyrint?“ zeptal jsem se jí.

Teď je možná vhodná chvíle říct, že byla krásná. V té tmě vedle mě voněla potem a sluncem a vanilkou a při světle tenkého srpku měsíce jsem neviděl o moc víc než její siluetu, leda když kouřila, protože pak žhavá červená třešeň cigarety vrhala na její tvář světle červené světlo. Ale dokonce i takhle ve tmě jsem viděl její oči, dva palčivé smaragdy. Měla oči, jaké člověka přimějí podpořit ji ve všem, co podnikne. A nebyla jen krásná, byla taky sexy – prsa jí napínala přiléhavé tílko, krásně tvarované nohy se pod sedadlem houpaly tam a zpátky, žabky se jí komíhaly pod prsty s jasně modrými nehty. Přesně v tu chvíli, mezi mou otázkou po smyslu labyrintu a okamžikem, kdy mi odpověděla, jsem si uvědomil, jak důležité jsou křivky, jak se dívčí těla tisíckrát přelévají z jednoho místa k jinému, od nártu přes kotník k lýtku, od lýtka k boku a dál k pasu a prsům, od krku k sjezdovce nosu a pak k čelu a zase k ramenu, k prohlubni zad, zadku a tak dál. Jistěže jsem si už dřív křivek všiml, nikdy jsem si ale neuvědomil jejich významnost.

Ústa měla tak blízko u mě, že jsem cítil její dech, teplejší než vzduch. Řekla: „No, to je ta záhada, ne? Je ten labyrint život, nebo smrt? Čemu se snaží uniknout – světu, nebo jeho konci?“ Čekal jsem, že bude mluvit dál, ale po chvíli začalo být zřejmé, že ode mě chce slyšet odpověď.

„No, to já nevím,“ pokrčil jsem nakonec rameny. „Tys vážně četla všechny ty knížky, co máš v pokoji?“

Zasmála se. „Proboha, ne. Tak třetinu. Ale jednou je přečtu všechny. Říkám tomu moje celoživotní knihovna. Každé léto od té doby, co jsem byla malá, jsem obcházela blešáky a kupovala knížky, které vypadaly zajímavě. Abych vždycky měla co číst. Jenomže člověk má pořád co dělat – jsou tu cigarety, je tu sex, jsou tu houpačky na houpání. Na čtení budu mít víc času, až budu stará a nudná.“

Řekla mi, že jí připomínám Plukovníka, když přišel do Culver Creeku. Nastoupili spolu do prváku, oba stipendisté, kteří měli, jak to formulovala, „společný zájem o chlast a lumpárny“. Ten výraz, chlast a lumpárny, ve mně vyvolal obavy, jestli jsem nenarazil na „špatnou společnost“, jak tomu říkala máma, jenže na špatnou společnost mi oba dva připadali strašně chytří. Zapálila si novou cigaretu od špačka té předchozí a začala mi vyprávět, že když Plukovník přišel do Creeku, byl sice chytrý, ale žít moc neuměl.

„Tenhle problém jsem vyřídila rychle.“ Usmála se. „Do listopadu jsem mu našla první holku, byla moc fajn, plně nebojovnický typ. Jmenovala se Janice. Za měsíc se s ní rozešel, protože na jeho chudobou prosáklou krev byla moc bohatá, ale to je fuk. Ten rok jsme provedli taky první kanadský fór – nasypali jsme na podlahu třídy číslo čtyři tenkou vrstvu kuliček. Tedy od té doby jsme trochu dál, pochopitelně,“ zasmála se. Tak se z Chipa stal Plukovník – vojenský stratég jejich vtípků, a Aljaška byla prostě Aljaška, jejich tvůrčí síla nadživotní velikosti.

„Ty jsi chytrý jako on,“ řekla pak. „Ale tišší. A milejší, i když tohle jsi neslyšel, protože já miluju svého kluka.“

„Jo, ty taky nejsi špatná,“ řekl jsem, vyvedený z míry jejím komplimentem. „Ale to jsi taky neslyšela, protože já miluju svou holku. Ne, počkat, problém. Já žádnou nemám.“

Zasmála se: „No tak to se neboj, Válečku. Jestli ti v něčem můžu pomoct, tak najít holku. Pojď, dohodnem se: Ty vymyslíš, co to je ten labyrint a jak z něj ven, a já ti najdu nějakou, co ti dá, jo?“

„Platí.“ Podali jsme si na to ruce.

* * *

Chvíli nato jsme se s Aljaškou vraceli k pokojům. Cikády bzučely svou píseň o jednom tónu stejně jako doma na Floridě. Jak jsme šli tmou, obrátila se ke mně a zeptala se: „Když jdeš takhle v noci, vyděsíš se někdy, a i když je to pitomý a trapný, máš chuť utíkat domů?“

Přišlo mi to jako příliš soukromá a tajná věc, než abych ji přiznal někomu, koho vůbec neznám, ale řekl jsem: „No jasně, a jak.“

Chvilku mlčela. Pak mě popadla za ruku, zašeptala: „Běž běž běž běž běž,“ rozběhla se a mě vlekla za sebou.

sto dvacet sedm dní předtím

Druhý den časně odpoledne jsem lepil Van Goghův plakát na vnitřní stranu dveří a mrkal jsem přitom, protože mi do očí stékal pot. Plukovník seděl na kanapi, dával pozor, jestli je plakát rovně, a čelil záplavě mých otázek ohledně Aljašky. Co je zač? „Pochází z Vine Station. Člověk by klidně projel kolem a ani by si té díry nevšiml – a podle toho, co Aljaška povídala, o nic by nepřišel. Její kluk je na Vanderbiltově, taky na stýpko. Basák v nějaké kapele. O její rodině toho moc nevím.“ A toho kluka má fakt ráda? „Jo, asi jo. Rozhodně ho nepodvedla, což je poprvé.“ A tak dál. Celé dopoledne jsem nebyl schopen myslet na nic jiného, ani na ten vangoghovský plakát, ani na videohry, dokonce ani na rozvrh, který mi ráno donesl Orel. Taky se představil.

„Vítejte v Culver Creeku, pane Haltere. Budete tady mít velkou míru svobody. Když ji ale zneužijete, budete toho litovat. Připadáte mi jako příjemný mladík. Velice nerad bych byl nucen se s vámi rozloučit.“

A pak se na mě podíval pohledem, který byl buď strašně vážný, nebo vážně strašný. „Aljaška tomu říká Zkázonosný kukuč,“ vysvětlil mi Plukovník, když Orel odešel. „Až ho uvidíš příště, jsi v háji.“