RUMBLESTAR

Text Copyright © 2019 Abi Elphinstone

Cover Illustrations Copyright © 2019 Carrie Ann

Unmapped Chronicles logo and Map Copyright © 2019 Patrick Knowles

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A CBS Company

Translation © Vratislav Kadlec, 2023

ISBN 978-80-242-9036-2

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitpla 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

O autorce

Bertiemu, mému kmotřenci.
Ať je tvůj život plný všemožných úžasných dobrodružství
(a ať k nim nezapomeneš
čas od času přizvat kmotřičku Abi).

Prolog

Dospělí mají neustále dojem, že vědí všechno nejlíp, což je docela problém – týká se to hlavně zeleniny a toho, kdo by měl jít kdy spát, ale pak také třeba začátků. A především se to týká počátku světa. Navymýšleli si nejrůznější teorie o velkých třescích a černých dírách, ale kdyby náhodou zavítali do Nezmapovaných království (kam ovšem nezavítají, protože jak známo, tahle tajná království je příšerně těžké najít), dozvěděli by se, že úplně, ale úplně na začátku bylo vejce. Dost velké vejce. A z toho vejce se vylíhl fénix.

Zjistil, že je sám, uronil sedm slzí, slzy se proměnily v sedm světadílů a vznikla z nich Země, jak ji známe, ačkoliv fénix ji znal jednoduše jako Daleko. Jenže Země byla zpočátku temná a pustá, a tak fénix po mnoha letech utrousil čtyři zlatá pera a z těch per vyrostla tajná – nezmapovaná – království. Ona království byla skrytá očím lidí, kteří měli jednou žít v Daleku, ale bylo v nich sídlo magických sil, s jejichž pomocí se dal vyčarovat sluneční svit, déšť i sníh, a vůbec všechny nespočetné zázraky počasí, od melodií úsvitu po příběhy chumelenic.

No, a protože fénix byl nejmoudřejší ze všech kouzelných tvorů, věděl také, že pokud někdo s magií zachází sobecky, stává se z ní podivná a temná síla, a pokud je naopak použita v zájmu vyššího dobra, dokáže zajistit hojnost a udrží svět v chodu. Stanovil tedy, že obyvatelé Nezmapovaných království se můžou těšit ze všech těch divů, které jim magie přináší, ale jenom tehdy, když budou na oplátku něco z jejích plodů pilně posílat do Daleka, aby byly tamní země plné světla a života. Jestli se Nezmapovanci někdy o plody své magie přestanou dělit, varoval fénix, Daleko i Nezmapovaná království se zhroutí do nicoty.

Dozorem nad jednotlivými Nezmapovanými královstvími fénix pověřil vznosné lusky, což byli čarodějové narození při zatmění Slunce, kteří se od ostatních Nezmapovanců lišili svou moudrostí, nezvykle dlouhou dobou dožití a příšerným smyslem pro humor. A třebaže vznosní lusci měli v každém království jinou podobu, všude vládli spravedlivě a starali se, aby plody fénixovy magie den co den proudily do Daleka.

Každé ze čtyř království plnilo jinou úlohu. Nezmapovanci v Hvězdidaru sbírali zázračky – krůpěje slunečního svitu, deště a sněhu v nejčistší formě. Ty pak draci přepravovali do dalších království, tamní obyvatelé je mísili s čarovným inkoustem a vytvářeli z nich povětřní svitky pro Daleko: sluneční symfonie v Jitrodělu, dešťové malby v Praleskápu a sněžné příběhy v Stříbřitesu. Daleko postupně ožívalo: ze země vyrašily rostliny, květiny a stromy a magie byla tak mocná, že se později objevila i zvířata a nakonec lidé.

Roky ubíhaly a fénix na to všechno shlížel z Šerotaje, z místa tak dalekého a nedosažitelného, že ani Nezmapovanci nevěděli, kde se vlastně nachází. Jenže ani fénix nemůže žít věčně. Po pěti stech letech tedy první fénix zemřel, a jak už to s těmihle ptáky bývá, nový se zrodil z jeho popela. Obnovil v Nezmapovaných královstvích magické síly a ujistil se, že se z jejich plodů stále těší i obyvatelé Daleka.

Šel čas a Nezmapovanci postupně pochopili, že každých pět set let začíná nový věk a že pokud se jim v noc znovuzrození ukáže nový fénix, magie bude obnovena a všechno bude v pořádku. Věřili, že to takhle bude už napořád…

Jenže když jde o magii, napořád je jenom máloco. Vždycky se někde objeví někdo, kdo začne být nenasytný. A jakmile v srdci vzklíčí touha využít magii pro vlastní prospěch, člověk najednou prastará ustanovení a varování úplně pustí z hlavy. Přesně to byl i případ harpyje Morgy, která začala žárlit na fénixe a jeho moc.

Morga se rozhodla, že si magické síly Nezmapovaných království přisvojí. Před dvěma tisíci let, právě v onu noc, během níž mělo dojít k znovuzrození, seslala na hnízdo posledního fénixe kletbu. Starý fénix shořel stejně jako jeho předchůdci, ale plameny tentokrát černě zažhnuly a z popela se žádný nový fénix nezrodil.

Jenže když se něco pokazí a magie se zvrtne, občas to zároveň dává šanci příběhům s nečekanými hrdiny a nepravděpodobnými hrdinkami. A přesně to se také stalo… Právě tu noc byla mladá dívka z Jitrodělu jménem Šmouha někde, kde vůbec být neměla, a zahlédla, že namísto fénixe vzlétla k obloze Morga. Šmouha teď měla osud Nezmapovaných království i Daleka ve svých rukou. Spolu s opičákem Bartolomějem se vydala do Šerotaje, na místa, která žádný Nezmapovanec dříve nespatřil. A tam se jí povedlo vypátrat harpyji Morgu a zamknout křídla, ve kterých byla soustředěna harpyjina moc, do začarovaného stromu v hloubi lesa.

Nezmapovaná království byla zachráněna a Daleko jakbysmet, ale bez fénixových kouzel museli vznosní lusci v jednotlivých královstvích najít způsob, jak zbytky staré magie zachovat, dokud harpyje nezemře nebo ji někdo nezabije a dokud se v Šerotaji nezrodí nový fénix. Ukázalo se, že řešení spočívá v dracích, kteří se proháněli tamní oblohou a moři. Dřív by draci volání vznosných lusků vůbec nevěnovali pozornost – byli totiž divočejší než všechna ostatní kouzelná stvoření –, ale tentokrát vycítili, že Nezmapovaná království a Daleko jsou v ohrožení, a slíbili, že budou noc co noc rozhazovat posvátný měsíční prach. Ačkoliv už nedokázali zajistit tak mocnou magii jako předtím fénix, stačilo to, aby věci nějakou dobu dál fungovaly.

A mohly by fungovat, dokud by Morga nezemřela a dokud by nepovstal nový fénix. Až na to, že nic takového se nestalo. Protože když se harpyje vydá na cestu zla, většinou se na to jen tak nevykašle. Kuje dál své temné pikle, kuje a kuje, a než se nadějete, vyklube se z toho nový plán, jak ukrást kouzelnou moc Nezmapovaných království…

To už ale maličko předbíhám, což by se nemuselo líbit jednomu jedenáctiletému klukovi z Daleka. Přinejmenším by se mu to nelíbilo předtím, než došlo k jisté mimořádně nepředvídatelné události, protože do té doby žil hlavně podle seznamu důležitých úkolů a podle přesných časových rozvrhů. Popravdě řečeno, seznam důležitých úkolů obsahoval v případě Kašpara Tocka často jen jeden jediný úkol – co nejrychleji vyrůst –, ale časové rozvrhy už míval vypracované do větších podrobností: od pěti minut, které si vyčlenil každé ráno před snídaní na to, aby srovnal obrázky pověšené na zdi v pokojíčku, až po půlhodinu, kterou trávil každý večer před spaním tím, že znovu pečlivě složil všechno své oblečení.

Kašpar měl zkrátka rád pořádek v pokojíčku a pevný řád v tom, co dělal. Chtěl mít všechno pěkně srovnané v hlavě i kolem sebe. Potom totiž nehrozilo takové nebezpečí, že se něco pokazí a že třeba nedopatřením narazí na párek školních surovců – na Olivii Cashmere-Jumpsovou a Leopolda Maylanta.

Alespoň si myslel, že nehrozí. Jenže ať už člověk sestaví seznamů s úkoly a časových rozvrhů sebevíc, stejně nemůže nést odpovědnost za vlastní rodiče. Zapomínají klíče, ztrácejí kabelky, nechávají brýle bůhvíkde a mobily jim padají do záchodu. Vlastně se dá říct, že jakmile člověk jednou dosáhne úctyhodného věku jedenácti let, začne si uvědomovat, že rodiče se beznadějně vymykají jeho kontrole.

Přesně tak to bylo i s Kašparovými rodiči, s Ernestem a Ariellou. Ti už se chovali jako utržení ze řetězu nějakou dobu a v zásadě mohli za všechno, co se Kašparovi stalo onoho příšerného březnového odpoledne. Kdyby totiž Ernest přišel ten den domů včas a kdyby si Ariella nezapomněla kabelku, nejspíš by k oné mimořádně nepředvídatelné události vůbec nedošlo.

Jenže někdy je zapotřebí právě zapomenutých kabelek a pozdních příchodů, aby se kouzla dala do pohybu…

Kapitola 1

Kašpar se krčil v koši na ztráty a nálezy, který stál na chodbě před třídou. Podle školního rozvrhu by právě teď měl jednoznačně být na hodině zeměpisu s panem učitelem Bargem, ale podle rozvrhu, který si Kašpar sám vypracoval a který držel pečlivě složený v dlani, měl být přesně tam, kde zrovna byl – tedy mezi špinavými školními saky a smradlavými pytlíky na tělocvik.

Přenesl váhu z nohy na nohu. Když se člověk mačká v proutěném koši, je třicet minut dost dlouhá doba, ale v poslední době šlo o důležitou součást jeho čtvrtečních odpolední. Jenom když panu učiteli Bargeovi namluvil, že musí odběhnout na hodinu klavíru, k zubaři nebo s nějakou pochůzkou pro ředitele školy, a potom se místo toho schoval do koše na ztráty a nálezy, mohl totiž poslouchat, co se probírá v hodině a jaké jsou domácí úkoly (aby nebyl pozadu a nedal panu učiteli důvod vyptávat se na časté absence), a zároveň se vyhnout Olivii a Leopoldovi.

Celkem vzato byla Internátní škola Little Wallops přátelská – a se vším tím dřevěným obložením v jídelně, s obrovskými krby a kamennými chrliči vlastně i docela pěkná –, ale v každé škole se najde nějaké to shnilé ovoce a děti, které si stěžují v dopisech Ježíškovi a žádají rodiče o navýšení kapesného. Olivie a Leopold patřili právě mezi takové případy, a zatímco dřív se Kašpar dokázal oběma vyhnout, protože chodili do jiné třídy, teď byl jejich učitel nemocný, na zeměpis byli všichni spojení a Kašpar kvůli tomu musel citelně upravit i svůj osobní rozvrh.

Risknul to a vykouknul přes okraj koše. Pan učitel Barge nechával dveře učebny otevřené (když chtěl nějakého žáka vyhodit z hodiny, bylo to tak o dost jednodušší), a přestože Kašpar z úkrytu neviděl Olivii, Leopolda ani ostatní spolužáky, na učitele měl dobrý výhled. Zrovna teď házel Barge po žácích sešity.

„Přihrávka na střed, honem, Bene, chytej! Levé křídlo, Ruby, postřeh!“

Pan učitel Barge byl muž ve středním věku, měl postavu zvíci padacího mostu a kromě toho, že učil zeměpis, byl také ragbyovým trenérem. Často si ty dvě věci pletl.

Další sešit prosvištěl třídou jako ragbyový míč a ze dveří zaburácel učitelův hlas.

„Bacha, Olivere! Pro tenhle si budeš muset vyskočit!“

Následoval ostrý úder. Kašpar sebou cuknul. Předpokládal, že Oliver vyskočil a zkusil sešit chytit – a nepovedlo se mu to.

Pan učitel Barge předvedl několik prudkých výpadů, až mu sako zapraštělo ve švech, a vrhl na žáky zubatý úsměv. „Přistupte blíže, žáci a žákyně, jen přistupte blíže.“

Ozvalo se nervózní šoupání židlí a žáci šesté třidy se přisunuli blíž.

„Všichni jsme viděli, jaké jsou v posledních týdnech v novinách titulky: nejdřív to vypadalo, že hurikán, který v Anglii řádil začátkem března, je naprostá výjimka, ale přerostlo to v celosvětovou krizi. Jen tento týden zasáhl vítr o síle vichřice Británii už čtyřikrát. Hurikány jsou teď v celé Evropě daleko častější a…“ učitel se odmlčel, „… mají také mnohem víc obětí.“

Kašpar se zachvěl. Viděl dneska ráno zprávy. Potvrdilo se, že pondělní hurikán byl zatím ze všech nejhorší. Zasáhl Londýn, tisíce lidí kvůli němu přišly o střechu nad hlavou a stovky o život. A to všechno se stalo navzdory poplašným sirénám, které se poslední dobou instalovaly do všech domů napříč zemí – hurikány totiž nastupovaly hrozně rychle a rozvinuly se dřív, než meteorologický ústav stihl lidi varovat.

Během posledního měsíce přicházely hurikány každých pár dní, srovnaly se zemí místní kriketový stadion, odnesly kusy školní střechy, rozbíjely okna a několik žáků posledního ročníku skončilo se zlomeninami, když vítr vyrval z pantů dveře do tělocvičny. Na chodbách stály řady kýblů, do kterých kapala voda, a okna byla zabedněná prkny. Jinak ale škola stále ještě stála – více méně – a zatím tu nikdo nebyl smrtelně zraněn. Všem bylo nicméně jasné, že to se může kdykoliv změnit; neustále byli jako na trní. Pro ochranu obyvatel se právě budoval podzemní kryt, ale to chvíli trvalo, a i když bude hotový, dokážou vůbec sirény všechny včas varovat, aby se stihli schovat?

„A to ani nemluvím o tom, co se děje jinde,“ pokračoval pan učitele Barge. „V Americe řádí tornáda, Afriku pustoší větrné smršti a Asii a Austrálii trápí tajfuny. Meteorologové se shodnou, že klíčovou roli v těchto výkyvech počasí může hrát klimatická změna – víme, že globální oteplování dosáhlo v posledních letech kritické úrovně –, ale to pořád nevysvětluje chaotický výskyt všech těch bouří. Hurikány obyčejně vznikají nad oceánem a teprve potom zasáhnou pobřeží, jenže teď se objevují všude možně a popírají jakékoliv známé meteorologické zákonitosti. Proto je také tak těžké předvídat, jak se budou chovat. Meteorologové jsou ale odhodlaní přijít tomu na kloub. A mám pocit, že my, co se zabýváme zeměpisem, bychom se měli snažit o totéž – zvlášť když je teď kvůli uzavírkám na silnicích a na železnici odložený začátek velikonočních prázdnin a všichni si budeme muset ještě chvilku počkat, než si vás rodiče budou moct bezpečně vyzvednout z internátu.“

Kašpar zaslechl, že pár spolužáků hned u dveří popotahuje. Věděli, že cestovat někam dřív, než skončí nouzový stav a dopravní omezení, by byla hloupost a že dohadovat se s chlápkem zvíci padacího mostu nemá smysl, ale po rodičích se jim stejně stýskalo. Kašpar byl najednou moc rád, že oba jeho rodiče na škole zároveň učí, díky čemuž měl nejen zajištěné stipendium, ale celá rodina tu navíc mohla i bydlet. Znamenalo to, že teď mohou být alespoň spolu.

Pan učitel Barge předstíral, že si fňukání nevšiml; plačící děti ho znervózňovaly. „Takže mám pro vás speciální domácí úkol. Vyberete si jednu přírodní pohromu, která se vyskytla tento týden, a vypracujete o ní studii. Přemýšlejte o tom, co, kde, kdy, kdo a – to je ta hlavní otázka – proč? Klimatická změna hraje svou roli, pochopitelně, ale nemá zvláštní chování těch bouří ještě jiné důvody?“ Učitel si vykasal rukávy. „Čekám, že mi svoje referáty přednesete v pondělí, a byl bych rád, kdybyste se s tímhle úkolem vypořádali stejně, jako když se úžasný Shane Hogarth z Wallopských válečníků vypořádal v loňském finále místní ragbyové soutěže s šesti útočníky naráz.“ Na chvilku se odmlčel. „Zkrátka se k tomu úkolu postavte čelem a dejte mu co proto.“

Zavládlo rozpačité ticho.

Kašpar ještě trochu natáhl krk a viděl, že spolužačka Sofie nesměle zvedla ruku. Sofie byla asi nejblíž tomu, co by se dalo označit za Kašparova kamaráda či kamarádku. Sedávali spolu při obědě a občas spolupracovali na různých školních projektech. Kašpar si ale dával velký pozor, aby se hovor držel striktně toho, co ve škole právě probírali. Přátelství a všechny ty složité emoce a nepředvídatelné pocity, které s ním byly spojené, totiž v minulosti pro Kašpara pokaždé skončily nějakou katastrofou.

Když nastoupil do první třídy, zkoušel si nějaké kamarády najít, ale už tenkrát Olivie a Leopold došli k závěru, že je prostě jiný. Dobírali si ho, posmívali se mu a pokaždé, když se chtěl s někým skamarádit, nějak to překazili – takže nakonec se Kašpar rozhodl, že už toho má dost. Hledání kamarádů bylo bolestné, komplikované a děsivé, a ačkoliv se ho rodiče ze všech sil snažili povzbudit, aby to ještě zkusil, došel k závěru, že za ty potíže to prostě nestojí. Život byl o dost jednodušší a bezpečnější, pokud si člověk nemusel s kamarády lámat hlavu. A tak se svět Kašparovi kousíček po kousíčku scvrkával, až se mu nakonec i z pouhé představy, že by měl riskovat, zkoušet něco nového nebo se třeba je na chvilku odchýlit od předem stanoveného rozvrhu, zvedal žaludek.

Teď sledoval, jak Sofie sbírá odvahu, aby se na něco zeptala. „P… pane učiteli, já budu v neděli v tělocvičně prodávat koláčky, abych vybrala peníze na lidi, co kvůli hurikánu přišli o střechu nad hlavou, a ještě musím vyrobit pár letáčků. Nemohla bych ten úkol odevzdat později?“

Pan učitel Barge si protáhl bicepsy. „Žádal snad Shane Hogarth o odklad, když Bulfordští bojovníci zavírali v poločase?“

Sofie se zamračila. „Hm, to asi ne, pane učiteli…“

„Takže znáš odpověď.“ Potom Barge zamumlal něco o závěrečném rozstřelu, ale naštěstí zazvonilo. Kašparovi se rozbušilo srdce. Měl jen pár vteřin, aby se vyhrabal z koše na ztráty a nálezy, vmísil se nenápadně do proudu dětí valících se ze tříd na chodbu a proklestil si cestu přes knihovnu ke dveřím, které vedly do věžičky, kde s rodiči bydlel.

Když se proud dovalil až k němu, Kašpar si přitiskl rozvrh na prsa, vysoukal se z koše a přidal se k davu. Na svůj věk byl dost malý a k tomu hubený, takže snadno zapadl a mohl se nepozorovaně vytratit. Pospíchal chodbou kolem nově nainstalovaných sirén a kýblů na vodu zatékající do střechy – a pak, zatímco ostatní utíkali na nejrůznější kroužky, honem zahnul do knihovny.

Kdyby byl někým jiným, možná by se na chvilku zdržel, bloumal by mezi regály a listoval by knížkami, ale Kašpar si na podobné věci nepotrpěl. Zvlášť když si knihovnice, paní Whereaboutsová, zrovna odskočila do kanceláře na kafe, což znamenalo, že kdyby se v knihovně náhodou objevili Olivie s Leopoldem, nebyl by poblíž nikdo dospělý. Kašpar zapadl mezi police s knihami, vyhnul se spadané omítce, která tu zbyla po nedávné bouři, a vyrazil postranní uličkou, která se táhla přes celou délku místnosti.

Po několika chvatných krocích však zachytil nezaměnitelný odér: pach laku na vlasy. Srdce mu začalo tlouct jako splašené. V knihovně byla Olivie Cashmere-Jumpsová. Někde poblíž se ozvalo prasečí odfrknutí a Kašparovi se z toho zvuku zkroutily prsty u nohou. Byl tady i Leopold Maylant.

Ale to je vyloučené, pomyslel si Kašpar. Bezchybně jsem dodržoval svůj rozvrh; Olivie s Leopoldem to přece nemohli stihnout do knihovny přede mnou – z koše na ztráty a nálezy jsem vylezl, hned jak zazvonilo! Zalapal po dechu. Ledaže by se ulili ze zeměpisu a počíhali si tu na mě…

Kašpar se rozběhl, ale vtom se pár metrů před ním mezi policemi vynořila dívka a chlapec.

Kašpar se zarazil.

Olivie byla vysoká, hubená a příšerně namyšlená. Usmívala se pouze při pohledu do zrcadla a smála se, jen když ostatní plakali. Leopold byl naproti tomu malý, kulaťoučký a příšerně hloupý. Když měl odříkat násobky dvou, začal se zlehka potit, a pořád ještě neuměl hláskovat vlastní jméno. S Olivií však měli jedno společné: peníze.

Oliviin otec založil značku luxusního kašmírového oblečení, které se prodávalo v obchodech s oděvy po celém světě, a Leopoldovi předci zase v osmnáctém století prováděli něco dost podezřelého a velice výnosného s pštrosími vejci a diamanty. Jenže když jsou pojítkem přátelství peníze, výsledek je často krajně nepříjemný.

Olivie si omotávala kolem prstu pramínek dlouhých blonďatých vlasů. „Nejsi jediný, kdo se ulil ze zemáku, Kašpare.“

„Jo.“ Leopold se uchechtl a vysvětlil, co bylo i bez toho zcela zřejmé: „My jsme se taky ulili.“

Kašpar po očku zašilhal k dubovým dveřím na protější straně knihovny, za kterými bydlel. Kdyby se hned teď rozběhl, možná by se k nim ještě dostal. Jenže Olivie si to představovala jinak.

„Kampak máš namířeno?“ zeptala se posměšně a sevřela ruku s dokonale pěstěnými nehty kolem Kašparovy paže. „Protože já se těšila, že když teď odložili prázdniny, strávíme spolu o víkendu trochu času.“

„Do… domů,“ vykoktal Kašpar. „Jdu prostě domů.“

Olivie se zamračila. „Ale ta věžička přece není tvůj pravý domov, že ne, Kašpare?“

Leopold se uculoval a dvojitá brada se mu nafukovala jak tučný balón.

„Nepatříš sem,“ sykla Olivie, zatahala za Kašparovo sáčko ze sekáče a kývla na jeho batoh z charitativního bazaru. „Děti na Little Wallops jsou z dobrých rodin. Jsme kultivovaní. Výjimeční. Bohatí.“ Odmlčela se, a když pak znovu promluvila, odkapávaly slabiky jejích slov jak vazký olej. „Patříme zkrátka k vyšší třídě.“

„Jo. Ke třídě.“ Leopold znal jenom asi pětačtyřicet slov, takže většinou pouze opakoval, co řekla Olivie.

Kašpar si vzpomněl na mámu, kterou její anglická rodina adoptovala z tanzanského sirotčince, a na tátu, který vyrůstal na drsném londýnském sídlišti. Společně se protloukali světem. Ariella učila na Little Wallops tělocvik, a navíc vedla kroužek jógy (často na něj chodili žáci, kteří měli zeměpis s panem učitelem Bargem), zatímco Ernest učil pracovní výchovu (uměl vyrobit židli, stůl či lampu a dokázal spravit prakticky cokoli, co se mu dostalo do rukou).

Jenže nic z toho nebylo pro Olivii a Leopolda důležité. Oni nevyrůstali na sídlišti mezi graffiti; vyrůstali v honosných sídlech mezi pávy, v zahradách obehnaných vysokými zdmi a s komorníkem jménem Kutbert. A přestože Kašpar toužil po kamarádech jen zřídkakdy, v situacích, jako byla tahle, by nějakého rád měl. Kdesi ve skrytu duše totiž zůstával raněný a osamělý.

„Problém je v tom, že sem nezapadáš, Kašpare. Nemáš dobrý třídní původ, a dokonce ani správnou barvu.“

Kašpar cítil, jak se mu tou nespravedlností zatínají pěsti, ale i když Olivie zesílila stisk, neměl kuráž se jí vzepřít. Olivie s Leopoldem se chovali nepříjemně skoro ke všem, protože někteří darebáci si prostě nemůžou pomoct, ale ke Kašparovi se chovali obzvlášť ošklivě, protože se lišil úplně ve všem – a jim se to ani za mák nelíbilo. Olivie přimhouřila oči a přejela pohledem Kašparovy černé kudrny a snědou pokožku. „Co s tím ztraceným případem uděláme, Leopolde?“

Leopold měl ve tváři prázdný výraz. Schylovalo se k večeru a jeho zásoba slov se už povážlivě tenčila. „Do koše s ním,“ řekl po chvilce.

Kašpar se podíval na koš na odpadky v rohu místnosti. Jestli ho tam strčí po hlavě, asi to bude trochu bolet, ale nebude to tak hrozné, jako když na něm Leopold celou přestávku seděl, až Kašpar ztratil cit v nohách, nebo když mu Olivie spálila domácí úkoly z angličtiny, on je nemohl odevzdat a byl kvůli tomu na vlastní narozeniny po škole. Dnes stál nicméně osud na jeho straně.

„Olivie! Leopolde!“ ozval se ode dveří ženský hlas patřící starší ženě.

Kašpar zvedl zrak a spatřil, že do knihovny vešla knihovnice, paní Whereaboutsová. Vypadala zvláštně – měla ježaté šedé vlasy, piercing v nose a vždycky nosila rolák, dokonce i v tom nejparnějším létě –, ale nejpodivnější byl její přízvuk. Nedal se zařadit, a když se paní Whereaboutsové někdo zeptal, odkud pochází, jenom mávla rukou a řekla: „Ále, tak různě.“ Kašpar si však všiml, že se často objeví v pravý čas, a ani dnešek nebyl výjimkou.

„Pan učitel Barge mi říkal, že jste dneska ani jeden nebyli na jeho hodině,“ prohlásila a přišla blíž.

Olivie Kašpara pustila a pomalu, přezíravě se obrátila ke knihovnici. Třídní původ paní Whereaboutsové se nedal na první pohled určit, takže Olivie s ní pro jistotu jednala podobně jako s většinou učitelů – tedy s nenucenou lhostejností –, zároveň si však dávala pozor, aby nezašla moc daleko, protože kdyby musela zůstat po škole, neměla by čas trápit ostatní.

„Byla jsem na ošetřovně.“ Olivie nepřesvědčivě zakašlala a paní Whereaboutsová zvedla stříbřité obočí.

„Slyšela jsem, že Kašpar byl na hodině klavíru,“ pokračovala knihovnice a Kašpar sebou trhnul, protože to pochopitelně nebyla pravda. „Ale co ty, Leopolde?“

Leopold vytáhl z nejbližší police knihu. „Já…“ – odmlčel se – „… jsem si četl.“

Paní Whereaboutsová zamrkala. „Aha, vážně? A o čempak?“

Leopold se podíval na slovník synonym, který držel v ruce, přečetl si nápis na obálce a střelil od boku. „O tezaurusovi. To je druh dinosaura.“

Olivie obrátila oči v sloup, paní Whereaboutsová vzala tezaurus Leopoldovi z rukou a velice klidným hlasem oznámila trest. „Hned se laskavě ohlas v ředitelně. Řekni panu řediteli, že nemáš ponětí, co je to tezaurus, ale že bys moc rád nějaký opsal slovo po slově.“

Načež Leopold udělal to, co dělal vždycky, když mu došla slova: sáhnul do kapsy. „Nespravila by to zbrusu nová pětilibrovka?“

Než stačila paní Whereaboutsová odpovědět, ozval se ode dveří řev.

„HÁZEL SNAD ÚŽASNÝ SHANE HOGARTH PO BULFORDSKÝCH BOJOVNÍCÍCH PRACHY, KDYŽ CHTĚL SKÓROVAT?!“ vybuchl pan učitel Barge a zamířil rázným krokem k Leopoldovi.

Kašpar neměl ponětí, kdo ten úžasný Shane Hogarth vlastně je (bez ohledu na to, jak často o něm pan učitel Barge mluvil), ale právě v tu chvíli mu byl ohromně vděčný. Náhle a zcela nečekaně měl totiž příležitost vzít nohy na ramena. A také že je vzal. Proletěl uličkou na druhou stranu knihovny – nevšiml si přitom, že Olivie ho sleduje jak ostříž – a rozrazil dveře do věžičky. Hned je zas za sebou pevně zavřel a na chvilku tam jen tak stál v tichu, celý zadýchaný. Potom si konečně oddechl a vykročil vzhůru po chladivých kamenných schodech.

Ve věžičce, kde Kašpar s rodiči bydlel, byly jen čtyři místnosti: maličká kuchyňka, nevelká ložnice, prťavý dětský pokojíček a obývák vybavený prosezeným gaučem, ošoupaným kobercem, na dnešní vkus přespříliš starou a malou televizí a rozbitými stojacími hodinami. Kašparův táta slíbil panu řediteli, že je opraví. Hned vedle Kašparovy věžičky stála ještě jedna, ve které bydlela se svou kočkou paní Whereaboutsová, ale Kašpar tam byl jen jednou, když se čerstvě přistěhovali a rodiče ho poslali půjčit si mléko.

Kašpar spořádaně uložil aktovku vedle dveří, zul se, zastrčil boty pod gauč a pečlivě je srovnal. Potom si přehrál záznamník telefonu. Byl tam vzkaz od mámy, že si zapomněla v krámě kabelku – už zase –, ale že prý bude doma za půl hodinky a Kašpar si nemá dělat starosti. Kašpar se podíval z okna a hryzl se do rtu. Venku zlehka mrholilo a listí, které zbylo na stromech po předchozích bouřích, se nehýbalo, ale Kašpar věděl, že poplašné sirény se můžou rozeznít zcela nečekaně i za dokonalého bezvětří. Stačilo, aby v meteorologickém ústavu mnoho kilometrů odtud zpozorovali první příznaky blížícího se nebezpečí.

Když začátkem měsíce zemi zasáhl první hurikán, ředitel ve školní aule všechny přepočítal, a jakmile se ujistil, že nikdo nechybí, ve škole zavládlo vzrušení. Žáci si při hodinách šuškali, že vyučování možná bude zrušeno a velikonoční prázdniny začnou o tři týdny dřív, a údržbáři zatím opravovali zídky a odklízeli padlé stromy. Jenže hurikány přicházely jeden za druhým, silnice byly zavřené, železnice rozbitá a začaly chodit i zprávy o ztrátách na životech. Ředitel oznámil žákům všech ročníků, že se v zájmu vlastního bezpečí nesmí vzdalovat z areálu školy. Učitelé se vzdalovat mohli a pořád se dalo dojít do nedaleké vsi – tedy pokud byl člověk ochoten přelézat popadané stromy a obcházet poničené domy –, ale jinak všichni uvízli tam, kde byli, a bylo jasné, že pokud se bude počasí dál chovat tak nevypočitatelně, v dohledné budoucnosti se to nejspíš nezmění.

Kašpara štvalo, že rodiče se často hlásí jako dobrovolníci a chodí do vsi, aby doplnili zásoby alespoň z toho mála, co se dalo ještě v obchodech sehnat. Co když další hurikán přijde, zrovna když bude máma na cestě zpátky? Kašpar se na to snažil nemyslet a místo toho se nejprve podíval na svůj rozvrh a potom na hodinky. Táta měl také zpoždění. Nejspíš opět ztratil klíče a nemohl zamknout dílny na pracovní výchovu nebo pomáhal údržbářům kopat podzemní kryt.

Kašpar se rozhodl, že si dopřeje sklenici džusu na uklidnění a potom si vypracuje nový seznam úkolů – to byla činnost, která mu přinášela uspokojení, klid a pocit, že má věci pevně v rukou. Jenže když zamířil do svého pokoje, zaslechl nezaměnitelné vrznutí starých dveří. Ztuhnul. Máma by neměla přijít dřív než za půl hodiny, táta to také být nemohl – na schodech si vždycky pohvizdoval – a nějaký další učitel to byl jen stěží, protože ten by zaklepal. Tahle osoba vstoupila tiše, pokradmu, jako by nechtěla, aby o ní někdo věděl.

Kašpar ztěžka polknul.

Poprvé za celých šest let, co bydlel v Internátní škole Little Wallops, ho někdo sledoval až sem do věžičky.

Kapitola 2

Kašpar se několik vteřin ani nehnul. Ať už do věžičky vešel kdokoliv, třeba se jen spletl a prostě zase zmizí. Ozvaly se však kroky a někdo zjevně zamířil po schodech nahoru.

„Fuj. Dokonce i na schodech to smrdí po těch blafech, co vaří jeho máma.“

Kašpar sebou trhnul. Byla to Olivie; zřejmě s ním ještě neskončila.

„Jenom kdyby tak netrvala na tom, že bude dělat africká jídla,“ mumlala si nespokojeně. „To neví, že tady u nás jíme hlavně sendviče s okurkami a máslové sušenky?“

Kašpar litoval, že nemá dost odvahy, aby se mámy zastal, ale byl hrozně vyděšený, a tak si raději v duchu udělal seznam míst, kam by se mohl schovat.

1. Do kredence v kuchyni: tam nebylo dost místa.

2. Pod postel v pokojíku: to se moc nabízelo.

3. Pod postel v ložnici rodičů: tam byl hrozný nepořádek.

4. Za gauč: no, to asi ne, co?

A potom mu padl zrak na vysoké stojací hodiny v rohu místnosti. Kolem ciferníku se splétaly složitě vyřezávané rostlinné vzory a nahoře větve obtáčely obličej jakéhosi lesního muže. Předchozí večer se Kašpar díval, když je táta otevřel – v kyvadlovém mechanismu se prý něco porouchalo a obě ručičky se zasekly na dvanáctce, přímo pod divousovou bradou, ale to bylo teď asi tak poslední, co Kašpara trápilo. Vyrazil k hodinám, honem klíčkem v zámku otevřel dvířka, potom klíček vytáhl a zapadl dovnitř.

V pendlovkách bylo šero, páchlo to tam prachem a tajemstvím.

„Kašpare?“

Kašpar zatajil dech.

„Vím, že tady v té mizerné věžičce někde jsi,“ zabroukala Olivie a po špičkách přešla koberec. „A taky moc dobře vím, že tu nejsou vaši. Viděla jsem, že tvoje máma někam jde, a v dílnách se pořád svítí, takže tvůj táta tam ještě je.“ Odmlčela se. „A to jsem si myslela, že dveře vždycky zamykáte…“

Kašpar poslouchal, jak se Olivie plíží po bytě, a srdce mu tlouklo jak o závod. V kuchyni se otevřel a zase zaklapnul kredenc a potom Kašpar uzounkou škvírkou ve dvířkách sledoval, jak se Olivie vrací do obýváku a šátrá za gaučem.

„Leopold je kvůli tobě po škole, myslel sis, že ti to projde?“ zasyčela. „Máš vůbec představu, jak jsou jeho rodiče bohatí? Jeho táta má tolik peněz, že aby nechal někoho nadobro zmizet, stačí mu jediný telefonát.“ Ztišila hlas. „Vaši by tě nikdy nenašli; prostě by ses jednoho dne probudil někde v Grónsku nebo na nějakém podobně příšerném místě a měl bys po legraci.“

Při pomyšlení na tak drastický zásah do rozvrhu se Kašpar zašklebil. Kyvadlo se mu zarývalo do zad, ale snažil se nevšímat si toho. Potom vytřeštil oči. Olivie teď stála přímo před hodinami. Měřila si je pohledem, jako by se dívala na haldu špinavého prádla, a Kašpar se neodvažoval ani mrknout. Nakonec se vztekle otočila a odkráčela do dětského pokoje.

Olivie se otočila tak prudce – teatrálně, netrpělivě, jako rozmazlená princeznička –, že se štěrbinou do hodin prodral jemný závan vzduchu. Kolem Kašpara se zvířil prach, v šeru jako by zajiskřil a přesně v tu chvíli – v onen tichý okamžik – došlo k jisté mimořádně nepředvídatelné události.

Klíček, který Kašpar držel v ruce, vypadal najednou úplně jinak. Když na něm neležel prach, bylo vidět, že to není žádný kousek bezcenného kovu. Klíč byl stříbrný a byl v něm zasazený zářivý tyrkys. A právě díky této záři si Kašpar všiml, že v hodinách už není sám.

Naproti němu seděla dívka, v ruce držela bílou obálku a zrovna z ní vytahovala nějaký lístek. Zvedla zrak, překvapeně vyskočila, schovala lístek do kapsy a zůstala na Kašpara civět.

Kašpar zamrkal. Potom zamrkal ještě jednou a protřel si oči. Dívka tam ale byla pořád a nepřipomínala nikoho, s kým se dosud setkal. Tváře měla poseté zlatými hvězdičkami, na sobě měla montérky, z kapes jí čouhaly klíče a šroubováky a nejvíc ze všeho Kašpara zneklidňovalo, že je silně cítit po venku, což bylo místo, kterému se snažil za každou cenu vyhnout, protože venku je to samé otevřené prostranství bez košů na ztráty a nálezy a člověk se tam před určitými spolužáky schovává jen velmi obtížně.

Dívka si prokřupala klouby na rukou a Kašpar sebou trhnul. Byla to lupička? Nebo nějaká Oliviina kumpánka? Ale jaká lupička či kumpánka by se takhle oblékla? A vplížila se do věžičky po vyučování, nebo se tady schovávala celý den? Kašpar si to zkoušel nějak srovnat v hlavě. Hodiny přece nejsou dost velké, aby se do nich schovali dva lidé, a ta holka tu určitě nebyla, když jsem vlezl dovnitř, protože to bych si jí i v tom šeru všiml, nebo bych do ní rovnou vrazil. Nebo ne?

Jenže jak tak Kašpar nevěřícně zíral, nemohl si zároveň nevšimnout, že vnitřek hodin je nějak větší. Prostornější. Připomínal teď spíš prázdný kredenc nebo nějakou starou skříň.

Dívka přimhouřila oči jako kočka, která se chystá skočit, a Kašpar se přikrčil. Bylo bezpečnější sedět s touhle divnou holkou v pendlovkách, nebo být venku s Olivií? Nemohl se rozhodnout. Udělal tedy přesně to, co dělá většina Angličanů, když se ocitnou v trapné situaci: nic.

První promluvila dívka: „Takže ten zločinec jsi ty!“

Kašpar zbledl. Jestli Olivie tu holku zaslechne, bude nahraný. Zavřel tedy oči a snažil se předstírat, že se to vůbec nestalo. Protože se to v žádném případě stát nemohlo. Když člověk vleze do pendlovek, většinou tam najde závaží a kyvadlo. Rozhodně ne divné holky v montérkách.

Do žeber ho dloubnul čísi prst a Kašpar oči zas rázem otevřel. Dívka se k němu nebezpečně nakláněla a tváře se jí zlatě třpytily. Potom se zase zaklonila, odhrnula si vlasy z očí – byla blonďatá a divoce rozcuchaná, jako by ji někdo strčil do sušičky a pak ji vytáhl v půlce programu – a ošklivě se na Kašpara zamračila.

„Ocenila bych, kdybys neusínal během zatýkání. Vyspat se můžeš v hladomorně.“

Kašpar zvedl roztřesený prst ke rtům a pokusil se jí naznačit, aby byla zticha. Olivie ji určitě slyšela a každou chvíli otevře dvířka… Jenže je neotevřela. Možná ještě pořád prohledává dětský pokoj. Kašpar se snažil uvažovat logicky. Ta holka naproti němu musí přece také chodit na Little Wallops! Nejspíš bude o něco mladší než on, člověk si nemůže všechny děti pamatovat… a přesto měl Kašpar neodbytný dojem, že někoho jako ona by si téměř jistě zapamatoval.

„Nevzpomínám… nevzpomínám si, že bych tě ve škole někdy viděl,“ špitl.

Dívka zavrtěla nohama. Byla bosa a chodidla měla od bláta. „Páč mě v jednom kuse vyhazují z hodiny.“ Odmlčela se. „Ale vždycky mě zas nakonec vezmou zpátky. V Hvězdidaru je teď málo lahvířů, takže je důležité, abych měla pořádný výcvik.“ Zamračila se. „Ale neodbíhej od tématu. Snažím se tě zatknout.“

Kašpar si byl jistý, že teď už je Olivie najde – ta holka se ani trochu nesnažila mluvit tiše –, ale z jakéhosi zvláštního důvodu se nic nestalo a Kašpar se přistihl, že šeptem pokračuje v hovoru: „Kde ses tu u všech všudy vzala?“

„Spadla jsem z nebe,“ odpověděla dívka. „Pochopitelně.“

„Děti přece jen tak z nebe nepadají,“ sykl Kašpar. „To je nesmysl.“

Dívka si odfrkla. „Mluvíš jak dospělý.“

Kašpar znovu pomyslel na Olivii. Prohledává zrovna kredenc v kuchyni, nebo už to vzdala a odešla? „Nevím, kdo jsi a kde ses tu vzala,“ špitl, „ale já nejsem žádný zločinec – to ty ses sem bez dovolení vloupala! Já jsem prostě jenom šesťák, co se schoval do hodin, a teď bychom měli být hlavně potichu.“

Dívka si odfrkla. „Potichu jsem, akorát když spím, a to si ještě nejsem jistá, jestli nechrápu.“ Rozhlédla se. „Kromě toho nejsme v žádných hodinách, ale v dutině stromu, konkrétně v Omluvoni. Ty asi budeš dost hloupý zločinec, když ani nevíš, kam ses schoval! A navíc sis ani nedal práci s maskou nebo s převlekem a vůbec se nesnažíš vypadat jako jeden z nás!“

To už Kašparovi došla trpělivost. „Jestli jsem ve stromě, tak jak to, že mě do zad tlačí kyvadlo?“