PLUTOSHINE

Lucy Kissicková

Přeložila Veronika Volhejnová

Přeložila Veronika Volhejnová

Copyright ©2022 by Lucy Kissick

All Rights Reserved

Copyright ©2023 for the Czech translation by Veronika Volhejnová

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978–80–242–9018–8

Obsah

- Prolog

- Fáze 1

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Fáze 2

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Fáze 3

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Fáze 4

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Fáze 5

- Kapitola 24

- Poděkování

- Lidé

Prolog

Někdy v nepříliš vzdálené budoucnosti

Raz – dva – tři.

Raz – dva – tři.

Série krátkých, vysokých, pronikavých hvízdnutí, a pak znova. Jako když se ozývá pták, nebo jako SOS. Ten motiv byl už známý, a všechny tři postavy čekaly na jeho poslední část: raz – dva – tři – čtyři, v nižší tónině. Pak se cyklus opakoval.

Jejich dech pod přilbami skafandrů byl krátký a těžký. Tam venku, pod černým ledem, daleko od útěchy hvězd, bylo jasné jedno: pták to rozhodně není, a pokud je to SOS, tak to nejvzdálenější, jaké kdy lidstvo slyšelo.

Ve světle baterky se barevně blýsklo. Záblesk zmizel stejně rychle, jako se objevil. Zvuk dechu utichl.

Náhle viděli jen červeň.

„Vida,“ pronesl jeden z nich. Říkal to úplně špatně: klidně, vyrovnaně, bezstarostně. „Tak tím se všechno mění.“

Fáze 1

Kapitola 1

Někdy v nepříliš vzdálené budoucnosti + jeden rok

Když Nou poprvé viděla Slunce, byla malinká. Bylo jí teprve 0,02 roku a ve vyhřívaných botách se nešikovně potácela. V té době byl celý její svět bratr Edmund, který ji držel v náručí. Ukazoval na jednu malou tečku na nebi plném hvězd. Nou ji nedokázala rozeznat od ostatních.

„Všechno to jsou hvězdy,“ řekl jí přímo do ucha přes interkom přilby, „ale tahle je výjimečná.“

„Tahleta?“

„Ano. To je naše hvězda. Říkáme jí Slunce. A jednoho dne ta hvězda změní tvář našeho světa.“

Nou o tom chvíli přemýšlela. V jejím světě byla obloha tmavá a noci dlouhé a na ledové pláně mizející za obzorem dopadalo pouze světlo hvězd. A z těch nepřicházelo žádné teplo, a vlastně ani – aspoň z jejího pragmatického pohledu na svět – nic jiného.

To Slunce bylo ale hezké. Moc se jí líbilo, že když na něj zamžourala, zahrálo barvami. Vracela se na ten promrzlý břeh vždycky, když ji tam někdo vzal, tahala tam všechny za ruku. A pak hleděla přes napřaženou paži, jak to ji to bratr učil. Se zaťatým soustředěním spojovala jednotlivé hvězdy, dokud nenašla tu správnou.

Ano, byla nejjasnější, ale když ji hledala Edmundovým způsobem, připadalo jí to jako jít klikatou stezičkou, kterou znali jen oni dva.

Ale jestli je tak výjimečná (usoudila ve věku 0,03 let), tak proč je tak malinká? Co vlastně umí?

Nejstarší osadníci ve Sternu – ti, kteří vyrostli na Zemi – jí vyprávěli o úžasných věcech, třeba o teplém světle na holé kůži; o oslnivém třpytu oceánů táhnoucích se až za obzor; o skromných počátcích života v chemických látkách přílivových rybníčků.

Slunce dokáže rozpouštět led? A vytvářet život?

Nejmladší osadníci – ti, kteří vyrůstali na vyprávěnkách o Zemi – jí povídali o strašlivých věcech, o dávných oslepených astronomech; o obrovských zrcadlech, která rozpustila a rozpukala Mars; o průkopnících usmažených na Merkuru.

Nou sedávala s vykulenýma očima, objímala si kolena a naslouchala. Tohle tedy nebude jen obyčejná hvězdička. Usoudila, že Slunce je opravdu výjimečné.

A jestli se kromě Země našel život ještě na dvou a půl dalších místech (nikdo si nebyl úplně jistý, jestli se dají počítat ty věci nápadně podobné bakteriím, objevené na Marsu), celkem logicky z toho pro ni vyplývalo, že i na jejím světě musí nějaký život být.

A ona ho najde.

Než na Pluto dorazili terraformovači, Nou – to jí bylo 0,04 a na deset pozemských let byla dost malá – se to skoro povedlo.

Nazvat Pluto chladným je něco jako říct, že to je tam dost daleko nebo že je tam šero; když člověk cestuje čtyři miliardy kilometrů, čili třicetkrát tolik, kolik měří vzdálenost od Země ke Slunci, a přistane na povrchu, kde je přes dvě stě stupňů pod nulou, normální způsoby popisu začnou být poněkud nedostatečné.

Pro Luciana plutonské chladno znamenalo vytrvalé a neodbytné bzučení vyhřívacích baterií skafandru a fakt, že když zůstal víc než pár vteřin stát, přestal cítit všechny končetiny. Vzdálenost od domova přinášela až jistou závrať, mírnou paniku; tajil se mu dech, když o tom příliš dlouho přemýšlel. A nejspíš ani na zdejší gravitaci si nikdy nezvykne: každý krok představoval prudký start, chviličku letu a pak pravý opak – půl vteřiny hrůzy, roztřesený boj o přistání a nával úlevy s každým dokročením.

Ale nejvíc ho vyváděl z míry ten obzor. Na tomhle vzdáleném světě, kde sněží dusík a nikdy tu není jasněji než na Zemi před úsvitem, je obloha modrá. Ne pozemsky modrá – není to chrpová modř jasného poledne – ale tmavší, zředěná, směrem vzhůru skoro indigová.

Už teď to tady miloval.

Lucian div nepukl rozčilením. Byl jím opilý. Opravdu stojí na Plutu. Na planetě, které říkají Nový obzor. Všude kolem něj byla pláň popraskaného, zvrásněného bílého ledu – ale jaký to byl led! Žádný obyčejný led z vody jako na Zemi, ani z oxidu uhličitého jako na Marsu. Led na Plutu byl dusíkový; troška metanu, malinko oxidu uhelnatého. Kráčel po povrchu tak studeném, že to byl doslova zmrzlý vzduch.

Tahle pláň se jmenovala Sputnik Planitia, čili Pláň Sputnik, když to člověk nechtěl říct latinsky. Ale od chvíle, kdy ji začátkem jednadvacátého století poprvé spatřili, se téhle ikonické krajině říkalo prostě podle jejího tvaru. Byla to polovina Srdce Pluta.

Na ostré křivce obzoru se před ním tyčily al–Idrisi Montes: ledovce velké jako hory, které kdysi dávno uvízly na věčně promrzlých březích Srdce. A tam, u úpatí jejich rozeklaných útesů, jako drobounké krystalky vyrůstala třpytící se základna Stern.

Lucianovi při tom pohledu poskočilo srdce. Nejvzdálenější výspa lidstva. Neustále si zakopával o vlastní nohy, napůl hopkoval a napůl skákal, dopadal v podivných úhlech a vychutnával si každou vlnu adrenalinu, kterou to přinášelo. Když se mu povedlo šlápnout obzvlášť nešťastně, takže se dobrých deset vteřin vznášel ve vzduchu, ozval se mu ve sluchátku podrážděný hlas:

„Uvědomuješ si,“ řekl, „že přibližně stovka lidí bude sledovat, jak jim narážíš do základny jako moucha do čelního skla?“

„No a co,“ odpověděl Lucian vesele na soukromé lince, i když pořád ještě lapal po dechu. „Člověk si musí budovat pověst od samého začátku.“

„Podle tvého smyslu pro rovnováhu by člověk čekal, že ses narodil na Zemi.“

Lucian si neurčitě uvědomil, že podvědomě zvedl ruku, aby si rozpačitě pocuchal vlasy; rukavice ovšem narazila jenom do přilby.

„Ber to takhle, Grace – je to něco jako vystupovat po schodech, které jsou malinko nakřivo. I když to víš, stejně zapomeneš a na každém kroku zakopneš.“

Obrátil se a zamával na ni. Byla jednou z té hrstky svatojánských mušek v dálce. Znovu se podíval před sebe. Hlavní přechodová komora základny byla už jen dva pořádné skoky vzdálená. A podle toho, co viděl přes skleněné stěny po jejích stranách, přišlo je přivítat celé Pluto. Dav se tiskl k oknům, někteří se usmívali, někteří mávali, další vyskakovali a vznášeli se jako peříčka, aby lépe viděli. Jejich zvědavost byla pochopitelná: tady na samé hranici civilizace byly návštěvy vzácné a některé z těch tváří za celý svůj život neviděly nikoho jiného než sebe navzájem. Zahlédl svítící transparent: Vítejte, Slunkonoši!

„,Slunkonoši?'“ podotkla pohrdlivě Grace Halleyová – jako obvykle jedovatěji, než bylo nutné. Stará profesorka dnes zjevně byla v ještě méně společenské náladě než obvykle. „To jsme jako nějaký panteon starých božstev či co? My jsme terraformovači, pro všechno na Zemi!“

Lucian udělal grimasu, která byla ekvivalentem pokrčení ramen. Na okamžik zapomněl, s kým mluví.

„No, já si říkám solární inženýr, jenže on je to docela přesný popis, ne? Kdybychom před tisícem let přistáli na Zemi, lidi by nás nejspíš opravdu považovali za bohy, když si vezmeš, co všechno dneska –“

„Ne.“ Cvaknutí, jak se linka vypojila. A vzápětí Halleyová pokračovala na veřejném kanálu: „Doktore Harboure, zdravím. Jsme tam za dvě minuty...“

Lucian prudce otočil přilbu a srdce mu málem vynechalo zděšením, že si toho člověka nevšiml a přeskákal kolem něj. Ale když se otočil pořádně, celým tělem, zjistil, že ne; z přechodové komory právě vystupovala vysoká štíhlá postava.

Teď Lucian litoval, že tak spěchal: bude muset s vítáním začít sám. Spěšně hledal na zápěstí správnou frekvenci.

„Doktore Harboure, dobrý den. Po vaší pravici.“

Postava se obrátila.

Světlo v přilbě vrhalo tvrdé stíny na neusměvavou tvář. Bylo pravé poledne, ale slunce nebylo vůbec vidět, a chlad Pluta se náhle zdál pronikavější.

Edmund Harbour. Muž zvaný Princ z Pluta, syn legendárního Clavia Harboura. Lucian se s Edmundem samozřejmě setkal nesčetněkrát na dálku během plánovací fáze. Ale i v době, kdy je všechno virtuální, se ničím nedá nahradit setkání tváří v tvář. Nebo aspoň přilbou v přilbu. Lucian k němu opatrně dohopsal.

„Zdravím vás.“ Přinejmenším se pořád ještě cítil rozjařeně po běhu, a tak se nemusel nutit k úsměvu. Skoro sebou cukl, když se setkaly jejich rukavice, protože napůl očekával prudký chlad. „Jsem rád, že se konečně potkáváme ve skutečnosti.“

„I mě těší.“ Harbour mu pevně stiskl ruku a mírně se uklonil. V hlase i v postoji se zračila vážná a důstojná elegance. „Naši lidé na tento den čekali celou generaci.“

„Připadá mi, že já taky,“ prohlásila Halleyová, která k nim mezitím došla se zbytkem týmu. Pevně potřásla Harbourovi rukou. „Je skvělé, že se konečně setkáváme trojrozměrně. Můžeme pokračovat uvnitř? Přestávám cítit nohy.“

Nově příchozí zamířili do nitra základny, ale Lucian se ještě pozdržel.

Obrátil se a naposledy se mlčky rozhlédl po zvlněné a vrásčité pláni Srdce. Stejný pohled ho teď bude čekat denně po předem neurčený počet let, ale aspoň zatím pro něj byla každá škvíra a spára nová, a to mu dělalo nesmírnou radost. Nad hlavou měl přesně stejné hvězdy, jaké září i v jeho vlastním koutku sluneční soustavy. Připadalo mu trochu jako nebeský vtip, že i jejich polohy jsou stejné: taková přátelská připomínka, jak relativní pojem je vzdálenost. Soustředil se pak, rozhlédl se po nebi a hledal jednu konkrétní hvězdu.

Když pohled znovu spustil, uviděl, že ho pozoruje štíhlá postavička: ještě někdo se odvážil z přechodové komory ven. Lucian se jí podíval do tváře a zjistil, že to je dítě. Možná holčička, bledá tvář v anonymním chumlu skafandrů z jeho vlastní lodi. Stála tam rozpačitě jako lehoučký ptáček chystající se vzlétnout a s vášnivým soustředěním se mu dívala do očí. Zdálo se, že se ho chce na něco zeptat.

„Ahoj,“ oslovil ji Lucian na veřejném kanálu krátkého dosahu a zamával. „Jak se máš? Já jsem Lucian.“

Prudce sebou škubla a ohlédla se, jako by ji někdo zavolal, a než stačil ještě něco říct, zmizela v přechodové komoře.

„Hej, Luciane?“

Lucian se otočil. Audioschopnosti skafandrů se zlepšovaly skoro den ze dne, ale odhadnout směr tak, jak to dokáže ucho, pořád ještě nešlo. Nadskočil, protože zdroj stál těsně za ním.

„Moc blízko, Stane.“

Stan byl Lucianův postgraduální student. Chlapec si mnul ruce v tlustých rukavicích a Lucianovi se maličko ulevilo, když viděl, že i on chodí nešikovně.

„Promiň. Nebudou po mně chtít, abych mluvil, že ne?“

„Ne, to ne.“ Lucian položil Stanovi sebejistě ruku na rameno, spíš kvůli vlastní stabilitě, a vyrazili spolu dovnitř. „Je to jen seznámení s místními. Nejspíš tam půjde jen pár vybraných zástupců. Podle mě budou hlavně chtít, aby Halleyová řekla pár slov.“

Deset minut nato měl před ústy mikrofon, na hrudi jmenovku a v ruce sklenici perlivé vody, která putovala kolem dlouhého stolu v jakési karafě. Kromě něj tu seděli ještě čtyři řečníci a proti sobě měli Plutoňany. Jejich místa byla pouze k stání a zdálo se, že tu jsou všichni.

„Jak bude velké?“

„Jak bude jasné?“

„Jak riskantní to bude?“

„Jak se můžeme zapojit?“

Lucian už během své kariéry pracoval na nejméně deseti mnohem menších terraformovacích projektech a ještě nikdy se nesetkal s přijetím tak jednoznačně plným naděje a nadšení. Ptali se k věci, poučeně a donekonečna.

„Další otázka,“ ukázal Edmund Harbour, který debatu řídil.

Když už nebyl ve skafandru, měl na sobě elegantní čerň, která kontrastovala s jasnými barvami základny. Jeho tvář byla z těch, které se úspěšně vyhýbají věku (je mu osmadvacet? osmatřicet?) a mluvil s takovým klidem a porozuměním, že Lucianovi jeho vlastní odborné schopnosti připadaly povrchní. Mohl by být docela hezký, ale Lucian viděl jen rovné linie a zachmuřeně ostré rysy: ostrou bradu, ostré čelo, ještě ostřejší oči. Všechno, od nehybného postoje až k dokonale učesaným vlasům, na něm vypadalo strnulé, jako by ani nepřipouštělo možnost úsměvu.

„Jaký vzestup teplot můžeme očekávat a v jakém časovém horizontu?“ chtěl vědět tazatel.

Tohle byla otázka na Luciana, polkl tedy půlku zázvorové sušenky z balíčku, který obcházel kolem stolu.

„Odhadujeme tak třicet stupňů Celsia během prvního století, víceméně na celé planetě. Ale pokud jde o třistakilometrové pásmo ve středních šířkách, tam můžeme počítat s padesáti. Časový horizont –“

„Představte si něco jako cvaknutí vypínačem,“ skočila mu Halleyová suše do řeči. „Tedy pokud jde o světlo. Teplota samozřejmě stoupne až později, je to pomalý exponenciální růst. Předpokládáme, že na celé planetě se stabilizuje“ – zakývala dlaní – „tak na mínus padesáti, mínus sedmdesáti stupních Celsia. K tomu dojde tak po pěti stech letech. Musíte si uvědomit, že Pluto nikdy dřív slunce nemělo. Když mu ho teď poskytneme, některé geologické systémy zareagují hned a jiné... no, ne nadarmo se jim říká ,geologické', protože působí v mnohem delších časových obdobích.“

„Je to naprosto bezpečné,“ dodal Lucian, když viděl zvedající se ruce. „Nejdřív se rozpustí dusíkový led a potom pomaleji metanový. Aktivace hydrosféry vždycky přinese určité... zvraty... ale nezapomínejme, že tady jde o kontrolované využití neskutečného množství energie.“

Další ruka.

„Jak dlouho potrvá, než bude funkční?“

„Dejte nám dva zemské roky.“ To odpověděl hlavní inženýr projektu, čiperný osmdesátník jménem Parkin, kterého Lucian znal a měl rád. „Když občané Pluta dovolí, tak se do toho pustíme hned, jak dojíme tyhlety sušenky.“

Parkin patřil k původním Plutoňanům a Clavius Harbour si ho osobně vybral. S megakonstrukcí měl letité zkušenosti. Profesorka Halleyová byla titánkou vědeckého designu a její protějšek Parkin dokázal její světy uvést v život. Lucian seděl mezi nimi a nikoli poprvé přemýšlel o tom, v jak surreálné situaci se vlastně ocitl.

„Poslední otázka.“ Edmund Harbour kývl k další zdvižené ruce.

„Všichni jsme velmi podrobně sledovali pátrání po místním životě na Plutu a řada z nás dosud v jeho hledání pokračuje. Pokud na Plutu existuje život, jaký účinek může na něj tento projekt mít?“

V té chvíli projelo místností něco jako elektrický výboj, jako když se vítr rozběhne po poli. Sklopené hlavy, mumlání. Lucianovi se povedlo podívat po Halleyové, aniž by obrátil hlavu, ale jeho nechápavý pohled se setkal jen se záměrně neutrálním výrazem.

„Na tohle odpovím já.“

Uhlazený, melodický hlas ženy z druhého konce stolu. Lucian ji při tom všeobecném představování předtím pozdravil, ale v podstatě nezaregistroval. Až teď si všiml, že na její jmenovce stojí Mallory Madocová... Tohle je Mallory Madocová? Její jméno znal v oboru každý, ale nikdy ho nenapadlo vyhledat si její tvář. Připadala mu strašně mladá na to, že vedla první tým, který objevil mimozemský život.

„Na Europě jsme opakovaně nacházeli nezávislé kolonie termofilních metanogenů v okolí hlubinných hydrotermálních pramenů,“ začala Madocová rázným tónem, vhodným spíš pro vědecké sympózium. „A na Enceladu to bylo dost podobné, že je to tak, Yolando?“

V první řadě kývla tmavovlasá a tmavooká žena. Lucianovi to okamžitě došlo. Když prvně slyšel, že na Plutu je i Yolanda Morenová, doslova otevřel úžasem ústa. Tahle žena pouhých několik měsíců po Madocové objevila život na saturnském měsíci Enceladu. Říkaly si exobioložky – vědkyně zkoumající mimozemský život – a Luciana teprve teď napadlo, kde se vlastně na téhle zapadlé trpasličí planetě, kam je to od civilizace rok cesty, takováhle dvojice bere. Vždyť jsou to doslova zakladatelky oboru.

No... nejspíš jsou tu ze stejného důvodu, který sem přitahuje lidi jako on sám.

Protože je to hranice. Právě proto, že to je rok cesty od civilizace.

„Spolu se Zemí máme teď tři zdroje dat, nebo čtyři, pokud budeme počítat Mars, jak život funguje v prostředí bohatém na led a chudém na světlo,“ pokračovala Madocová. „Pokud Pluto skutečně nějaký život má, předpokládáme, že bychom ho zaznamenali zaprvé“ – zvedla jeden prst – „soustředěný u výronů buď tepla, nebo geochemické aktivity, za druhé hluboko pod povrchem a za třetí, jako tomu bylo na Enceladu, ve velmi jednoduché mikroskopické formě. Jsem pevně přesvědčená, že trvalý příliv tepla, který přinese projekt Plutoshine, jakémukoli životu prospěje a možná ho dokonce vyláká z jeho skrýše ven.“

„Děkuji doktorce Madocové. Náš čas bohužel vypršel.“ Harbour vstal. „Rád bych tedy dnešní panelovou diskuzi uzavřel. Poděkujte spolu se mnou ještě jednou všem našim řečníkům, jak těm, které už známe“ – ukázal na Parkina a Madocovou – „tak našim nejnovějším obyvatelům.“

Nejnovějším obyvatelům.

Lucian o těch slovech přemýšlel, ještě když se zbylé ruce spustily a ozval se potlesk. Pořád se mu trochu točila hlava z představy, že je opravdu obyvatelem nejvzdálenější obydlené výspy lidstva. Nebo za to možná může bolest v kostech a oči pálící tak, jako kdyby od průletu oběžnou drahou Neptunu nezamhouřil oko.

Teprve později, když Edmund Harbour osobně doprovodil přibližně tucet nováčků do jejich pokojů a popřál jim dobrou noc (nocí se tady mínilo potemnění světel, která se za úsvitu postupně zase rozsvěcovala), měl Lucian příležitost zeptat se Halleyové, proč nastal takový rozruch kvůli té otázce na místní život.

Nadzvedla obočí, ale neobrátila se a dál zkoumala živý videopřenos ve společném obýváku.

„Vážně se musíš ptát?“

Lucian právě přikrýval huňatou přikrývkou Stana, který seděl v křesle a dýchal oním hlubokým a pravidelným způsobem, jaký přichází jen ve spánku. Vzhlédl.

„No, zjevně musím,“ podotkl, „jinak bych si ušetřil tu nepříjemnou nutnost přiznat ti hloubku své nevědomosti.“

„Od té nehody uběhl teprve rok.“ Halleyová dál sledovala na obrazovce převalování mořských vln. „Takhle malá planeta a tak velké drama? Člověče, vždyť se o tom ještě mluví i na Zemi.“ Přejela po obrazovce prsty, jako by ji chtěla štípnout, a záběry z kamery – aspoň devatenáct hodin staré, pokud přenos cestoval rychlostí světla – přiblížily vodu vsakující se do písku. „Tys neviděl to prázdné místo vedle Edmunda?“

Lucian ho viděl. Bylo mu dost nepříjemné sedět vedle něj, jako by mu byl roven.

„To jsou tu lidi vážně proti celé exobiologii jenom proto, že jedna pátrací výprava dopadla špatně?“ Přisedl ze strany na křeslo a založil si ruce. „Dokonce i když jsem teď tady, tak to nechápu.“

„Mnozí tvrdili, že se nemělo hledat vůbec, nebo že to byla ztráta času.“ Halleyová pokrčila rameny a pak se protáhla. Byla to spíš lvice než žena, kostnatá, ale silná, s upřeným pohledem, kterým jako by rozebrala a zase složila všechno, nač se podívala. „Souhlasím s tebou, ale v případě Clavia Harboura nikdy nic nebylo ,jenom'. Pluto se z jeho nepřítomnosti ještě úplně nevzpamatovalo.“

„Nejen Pluto, ale celá sluneční soustava.“ Lucian se svezl do křesla. „Pamatuješ, když jsme se o tom na lodi doslechli? Byli jsme tou dobou v pásu asteroidů, kde široko daleko nic není, a stejně jsme o tom všichni věděli.“

„Tihle altruističtí géniové se –“ Halleyová nedořekla, protože se ozval zvonek u dveří.

Lucian šel otevřít a zjistil, že tam stojí ona. Ta malá ptačí holčička. Nějak poznal, že to je ona, i bez toho skafandru: stejná výška, stejné veliké oči i ta úzkostná, váhavá naléhavost. Takhle tváří v tvář byla ještě menší, s jemnými souměrnými rysy a hubenými ramínky, která se hrbila, jako by se snažila zabírat co nejméně místa. Hleděla na něj vzhůru s výrazem, který by Lucian později nedokázal popsat jinak než „vytřeštěná panika“.

„Ahoj,“ řekl, a už to jedno slovo dokázal nějak vyslovit tím dobromyslným a mírně shovívavým tónem, jakým dospělí mluví jedině s dětmi. „My už jsme se viděli, viď? Jak se máš?“

Holčička neřekla ani slovo – jen k němu vztáhla ruku. Tiskla v ní lístek.

„Aha! Děkuju...“

Vzal si od ní lístek. Mírně se uklonila, a než se stačil na dopis podívat a zase zvednout oči, byla pryč.

Zamrkal. To bude asi plutonský zvyk, takhle šikovně zacházet s gravitací.

Halleyová to se zájmem pozorovala. „Vážně ses zrovna pokoušel mluvit s Nou Harbourovou?“

„Harbourovou?“ Lucian se k ní nevěřícně obrátil. „Edmund Harbour má dceru?“

„Ty jsi vážně nečetl nic z těch společenských a kulturních přehledů, co jsem ti posílala, viď? Je to jeho sestra – je mezi nimi věkový rozdíl přes dvacet let.“

Lucian si vzpomněl na to, jak Harboura předtím viděl – přísného, flegmatického, neproniknutelného. Marně v něm hledal cokoli bratrského nebo otcovského.

„Počkej.“ Něco mu právě došlo. „Jak to myslíš, že jsem se s ní ,pokoušel mluvit'? Já to s dětmi umím! Nebudeš mi –“

„Nou Harbourová už přes rok nepromluvila ani dvě slova.“

Lucian doslova otevřel ústa.

„Vlastně to ještě přeháním.“ Halleyová zamyšleně zvedla oči. „Neřekla ani jediné slovo.“

„No, v tom případě –“ Lucian zavrtěl hlavou. „Co se jí stalo? Proč je taková?“

„Fyzicky je v pořádku. Všichni vědí, že je to nějaký druh psychologického traumatu.“ Halleyová se na něj trpělivě a bez pohnutí dívala a čekala, až mu to dojde.

Lucianovi chvíli trvalo, než si dal dvě a dvě dohromady.

„Aha! Před rokem... ta nehoda. Nehoda jejího otce?“

„Skvělá dedukce. Edmund říká, že když se to stalo, byla u toho. Oba tam byli. Zjevně se s tím každý z nich vyrovnává po svém.“ Halleyová z něj nespouštěla oči. „Tak otevřeš to? Ráda bych věděla, co ti chce říct, protože to je fakt vzácnost.“

Rozložil lístek:

Můžu vám pomáhat, prosím?

Ta slova byla napsaná nějak... divně. Byla to psací písmo, ale nepropojené, jako by musela každé písmeno z prstů vyrvat, jako by ho zvolna a bolestně napsala vždy až poté, co inkoust předchozího uschl.

„Jestli chce pomáhat, mě do toho netahejte.“ Halleyová to přečetla i vzhůru nohama a už se odvracela. „S malými dětmi nechci nic mít, opakovaně jsem to jasně řekla.“

„Pomáhat s čím? Myslíš, že jí jde o náš projekt – o Plutoshine?“ zvedl Lucian překvapeně hlavu.

„Pravděpodobně.“ Profesorka už mířila k bílým dveřím se svou jmenovkou. „Nabídni jí takovou tu... mikrostáž se tomu říká, ne? – a dej ji na starost Stanovi. Může si do životopisu připsat, že dělal supervizora.“

„Dobrou, Grace,“ zavolal Lucian k přivírajícím se dveřím.

Znovu se podíval na lístek, který držel v ruce, na nepropojená písmena, na dětské křivky písma, na jeho pečlivou úhlednost. Přemýšlel o tom, proč se tolik snaží s nimi komunikovat, jestli už rok nepromluvila.

Nou tak prudce bušilo srdce, až by přísahala, že ji nadnáší. Neuplynuly ani tři minuty od chvíle, kdy s třesoucíma se rukama stála u dveří Slunkonošů. Tři minuty od chvíle, kdy odtamtud prchla, protože si nemohla pomoct, a utíkala do svého temného pokoje ve vedlejší chodbě. Dvě minuty, co doběhla ke stolu a zalezla pod něj, co ucítila, jak se jí ten těsný prostor tiskne k bokům, k zádům, k temeni hlavy. Před minutou si stáhla ponožky a přitiskla chodidla k teplé podlaze – uklidňovalo ji to. Byla tu schovaná. V bezpečí. Zdálo se jí, že má podivně prázdné ruce, svírala je do pěstí a zase otevírala. Ještě před chvilkou v nich držela lístek.

Ale udělala to. Dala jim to. Tomu velikému, tomu s divokými vlasy. A teď jim možná – možná – pomůže vytáhnout zdejší život z jeho skrýše.

A snad – pevně zavřela oči, dokud nezmizela i růžová záře noční lampičky – snad by tak napravila, co způsobila svým minulým pokusem.

Kapitola 2

Kdykoli se Lucian vrátil zpátky na pevnou půdu, prvních pár nocí nespal dobře. Mohl za to ten výhled: i když měl zavřené oči a okénko zakryté, krajina za okénkem se nehýbala. Žádné nekonečné otáčení lodi; žádný pravidelný obloukový pohyb hvězd, které za vteřinu uběhly dráhu delší než na Zemi za celou noc. Dostával závrať, když o tom příliš dlouho přemýšlel – jako kdyby uplynulý rok nestrávil při kosmickém letu, ale otáčením na místě, a teprve teď se zastavil. Pořád se mu motala hlava.

Kromě toho si připadal jako dítě časně ráno o Vánocích. Kdo od něj může čekat, že své první hodiny na Plutu prospí?

Seděl tedy opřený v posteli, mžoural na vlastní miniaturní obrázek, který na něj hleděl z malého displeje komunikátoru na zápěstí, a vypravoval tohle všechno své rodině. Odkud začít? Je v Harbourově Sternu, na planetě, kterou Clavius Harbour kolonizoval, na základně, kterou vytvořil, dokonce i v posteli, kterou navrhl. Nad sebou měl Lucian skleněnou kupoli, tak vysokou, že na ni jen o kousek nedosáhl prsty natažené ruky. Vlastně to bylo takové útulné sněžítko bez sněhu. Vedle polštáře měl dokonce malý ovladač, kterým si na tu bublinu mohl promítat obrázky: bušící liják, proměnlivé polární záře, oblíbené filmy. Kouzlo? To ano, ale mnohem důležitější bylo, že to také byla neselhávající ochrana proti kritické ztrátě tlaku. Clavius Harbour byl génius – to ostatně všichni věděli.

Lucian si vzpomněl, jak byl bez sebe nadšením z představy, že bude mít možnost poznat ho osobně.

Tohle ale své rodině nevyprávěl. Místo toho maminku upozornil na to, že jí speciálně pro tenhle den schoval pod postel vlastnoručně upečené burákové sušenky, vysušené mrazem, aby vydržely čerstvé. Své mladší sestře Felicity vypravoval, jak se v laboratoři uzavíraly sázky, kdy bude možné na Plutu plavat. Tipy se divoce lišily – od „až dojde k tepelné smrti vesmíru“ po „třeba hned, když postavíme dost dlouhou vodní klouzačku“. Své druhé sestry Joy – taky byla mladší, ale tak neskutečně výkonná, že míval tendenci na to zapomínat – se zeptal, jak je na tom rodinná pěstounská péče s financemi a které děti našly od chvíle, co spolu naposledy mluvili, nový domov. Všechny pak požádal, aby za něj objali kočky, dokonce i ty vzteklé.

„Lásku a slunce,“ rozloučil se jako syn a bratr a poslal jim na kameru polibek. „Moc se mi po vás stýská.“

Pak na komunikátoru stiskl odeslat. Za devatenáct hodin – což bylo nejdelší čekání na kontakt mezi lidmi v celé civilizaci – uvidí rodina jeho tvář.

Tou dobou už on bude mít prozkoumaný celý Stern. Byl tou představou tak nadšený, že mu naskakovala husí kůže. Dítě, které se o Vánocích vzbudí příliš brzo, se taky nedokáže ovládat věčně.

Kam vyrazit? Jak to na základně vypadá, to Lucian věděl přesně; jako student měl její plány na stěně. Pro kluka, který vyrůstal pod diktaturou Slunce, mohlo být sotva něco nepředstavitelnějšího a morbidně lákavějšího než svět, který ho nemá. Když na Pluto dorazili první osadníci, bylo mu třináct. V tom věku mu sice každá nová věc připadala největší, nejvzdálenější a nejvíc vzrušující, ale první městečko na Plutu přece jen shráblo všechny superlativy pro sebe. Běhali s kamarády po zdejších chodbách ve virtuální realitě; vyměňovali si metadata o plánech mezihvězdných lodí Clavia Harboura; znali nazpaměť jména a odbornosti vědců pracujících po jeho boku; a o jeho roli se v nejrůznějších dobrodružných hrách střídali.

Hrají si teď děti doma na něj? Lucian zavrtěl s úsměvem hlavou. Terraformovací debata nepochybně vyvolala zájem od jednoho konce obydlené sluneční soustavy ke druhému, ale takováhle pocta bude vyhrazena jen pro lidi jako je Halleyová nebo Parkin. Pouze ty, kdo přímo navrhují a provádějí takové obří plány, zná každý. Stane se z nich něco jako rocková hvězda – a právem.

Vykročil. Kolem nohou se mu zvolna rozsvěcela měkká světla a doprovázela ho, jako bioluminiscence doprovází člověka brodícího se mořem. Celý proces byl automatizovaný, přesto to ale dělalo nepříjemný dojem, že ho někdo sleduje.

To ovšem Lucianovi něco připomnělo a div nadšeně nevyjekl.

„Gene!“

Okamžitě se ozval zdvořilý androgynní hlas.

„Ahoj, Luciane. Nebo mám spíš říct Quickestsilver–podtržítko–sedmdesát–čtyři?“

Lucian se zazubil.

„Takže v té hře jsi to byl vážně ty? Opravdový ty – skutečný server nebo jak to mám říct? Konspirační teorie tvrdily, že to je jenom marketingový trik. Pořád jsem za tebou chodil a hledal stopy a tajné místnosti.“

„Rád jsem posloužil, když jsem mohl,“ odpověděla umělá inteligence základny. Lucian celou tu dobu šel a hlas se ho držel tak bezchybně, jako kdyby si povídal sám se sebou. „Doufám, že se ti bude tady na Sternu líbit, Luciane.“

„To mám rozhodně v úmyslu, Gene. Však se spolu budeme potkávat.“

„Kdykoli a kdekoli si budeš přát, Luciane.“

Dolů vedlo točité schodiště s dlouhými nízkými schody. Jejich rozměry byly přímo úměrné gravitaci, stejně jako na Zemi krátké a podsadité schody odpovídaly krátkým a podsaditým krokům jejích obyvatel. Lucian je bral po dvou a přitom hleděl vzhůru: čekalo ho tam nebe kropenaté hvězdami a u jednoho obzoru stříbrná štěpinka těch strážných ledových hor. Nahoře v kupoli visela replika New Horizons v životní velikosti; byla to první kosmická sonda, která navštívila Pluto; jejíma očima lidstvo poprvé zahlédlo svět, který se měl stát domovem.

Tohle podlaží – úroveň 0 – bylo největší, nejvzdušnější, nejsvětlejší. Tady bylo centrum dění. Jeho osobní doprovodná světla vrhala zvlněné stíny. Jak se Lucian blížil, na náměstíčku se rojily skvrny světla a stínu, jako by napodobovaly předpokládaný denní ruch. Teď tu vládlo ticho, ale určitě se tu odehrávají oslavy narozenin, koncerty, poklidné odpolední procházky, schůzky s kamarády, živé debaty nad nekonečně esoterickými přítoky hlavního proudu vědy. Tohle místo bylo skutečným srdcem Pluta.

Na nejbližších dveřích visela malá stříbrná tabulka s nápisem... (přistoupil ještě blíž)... Park. Mávl rukou, dveře zasyčely a zmizely ve zdi. Lucian vstoupil.

Rovnou do lesa.

Zeleň. Rosa. Ranní ptačí sbor. Na okamžik zůstal stát na místě jako přimrazený a nemohl popadnout dech. Rok je dlouhá doba, když ho člověk stráví v otáčející se plechovce. Všechna virtuální realita sluneční soustavy, všechna zeleň všech skleníků létajících kosmem – nic z toho se ani zdaleka nevyrovná doteku kůry pod špičkami prstů, čisté, štiplavé vůni deště na úrodné půdě, vzdálenému truchlivému čiřikání červenky. Všechno tu zářilo životem. Mezi nejvyššími větvemi stromů bylo vidět žebroví hlavní kupole a před ním v podrostu se mezi stromy lákavě klikatila vyšlapaná cesta.

Lucian po ní vyrazil. Ponožky začínal mít provlhlé.

Strávil tam celé časné ráno. Objevil místnost určenou k nahrávání videodeníků, odkud byl na pozadí dokonalý výhled na Srdce; našel bazén podobný křeččímu kolečku, kde centrifuga roztáčela vodu tak, aby hladina zůstala vodorovná; nejvíc ho ovšem nadchlo, když našel slušně velkou hudební zkušebnu vybavenou vším, co může potřebovat začínající kapela. Bicí, kytary hodně podobné té jeho, nádherný velký klavír z 3D tiskárny, bizarní perkuse, jejichž zvuky si ani neuměl představit. Jeho podomácku vyrobené didgeridoo tu bude v dobré společnosti.

Na náměstíčko se Lucian vrátil co největší oklikou a celý nadšený. Vůbec mu nevadilo, že párkrát špatně odbočil a zabloudil do několika slepých uliček. Když ovšem téměř dotančil zpátky pod ústřední kupoli, uvědomil si, že jeho světélka už tu nejsou jediná.

„Dobré jitro,“ zavolal na něj ženský hlas, sytý a vřelý jako postupné rozednívání, které v síni právě nastávalo. „Lucian, že?“

Lucian sebou trhl. Poznal hedvábné vlasy Mallory Madocové, exobioložky, která včera večer hovořila – ženy, jež objevila život na Jupiterově měsíci Europě. Seděla na lavičce, nohy zkřížené v kotnících a ruce v klíně, a usmívala se na něj.

„Doktorka Madocová! Dobré ráno. Jo, jsem to já.“ Lucian jí oplatil úsměv a dohopsal k ní. Najednou si velmi ostře uvědomoval, že je neoholený a na sobě má zašedlé tričko s obrázkem – zkontrolovat se to neodvážil, ale byl si skoro jistý – asi dvě stě let staré indie kapely. Pátral v ranních vzpomínkách s marnou nadějí, že se česal. „Je to... tedy páni, je to fantastické, že vás poznávám osobně. Vaše práce na Europě byla neuvěřitelná.“

Že je Mallory Madocová okouzlující, to se skutečně nedalo přehlédnout. Byla elegantní jako vysoká sklenice ginu s tonikem. Mohlo jí být něco přes čtyřicet a oči jí jiskřily suchým humorem. Nejslavnější exobioložka sluneční soustavy k němu napřáhla ruku.

„Já jsem Mallory. Budeme si tykat, ano?“

Lucian nabídnutou ruku přijal. Měla pevný stisk.

„Můžu?“ ukázal na místo vedle ní.

Vstřícně kývla.

„Přivedla tě sem tíhová nemoc, co?“ Pozvedla obočí. „Když jsem sem loni dorazila, byla jsem na tom úplně stejně. Trvalo celé dny, než si tělo vzpomnělo, že je vlastně stavěné na gravitaci, a nechalo mě spát.“

Libozvučný. Tohle polozapomenuté slovo teď Lucianovi vyplulo do vědomí. Možná, že jí na Europě stačilo jen promluvit, a tamní malinkatí tvorečkové sami vyrašili ven, aby ji poznali.

„Mně nevadí být vzhůru tak brzo,“ pokrčil rameny. „Máma říká, že na tohle je jenom jeden známý lék, a to je zůstat doma.“

„Což by byla pro nás všechny škoda. Tumáš.“ Nalila tmavou tekutinu do šálku a podala mu ji. „Já jsem ranní ptáče, ale tohle mi vždycky pomůže.“

„Díky. Moc rád,“ prohlásil Lucian upřímně a pak cítil spíš v těle než na jazyku, jak káva zaútočila na jeho systém. Zůstala po ní slabá sladká dochuť – jako med nebo medový meloun.

„Chci se zeptat...“ zaváhal. Společenská etiketa mezi vědci bývá vždycky trochu nejasná: kolik obvyklých zdvořilostí se dá přeskočit, aby hovor došel k něčemu zajímavému? „Já vím, že se tě na to všichni pořád ptají... ale jaký to byl pocit, když jsi je objevila? První život mimo Zemi?“

Mallory se zasmála – kouzelný zvuk. „Klidně se ptej. Mnohem častěji chtějí lidi vědět, jestli jsem se cítila tak, jak si oni představují, že by se v té chvíli cítili. Dokážeš uhodnout, co to je za pocit?“

Lucian si představil, že by se setkal s neznámým životem. Často o takové chvíli snil a dobře znal ten prudce zrychlený pulz a rozšířené zorničky, které pak následovaly.

„Euforie,“ řekl zadýchaně. „Euforie, závrať, úžas a... no prostě tak něco. Aspoň si to tak představuju.“ Rozpačitě se podrbal ve vlasech, protože najednou nevěděl, co s rukama. „Tak mi řekni, jaký pocit všichni předpokládali?“

„Máš o lidech jako celku příliš vysoké mínění.“ Mallory si ho prohlížela – snad pobaveně, snad s lítostí. „Je to strach. Lidi se ptají, jestli jsem se bála.“ Pousmála se, jako by ho vyzývala, aby s ní to zklamání sdílel. „V populární kultuře mimozemšťané znamenají bojové koráby, laserové zbraně a... prostě ohrožení existence. Média náš druh moc nepřipravila na tak obyčejný první kontakt jako přes mikroskop.“

Lucian o tom uvažoval. Na objevu prvních exoforem – tak se jim teď říkalo, exo jako vnější a forma jako podoba – mu nepřipadalo obyčejného vůbec nic. Tou dobou psal diplomovou práci a dodnes si naprosto jasně vzpomínal, jak se podíval do zpráv a celý pokoj se s ním zatočil, jak mu hučelo v uších, jak jeho spolubydlící přiběhl a ptal se, proč tak řve...

„A tebe, Luciane, se taky celou dobu tvého pobytu tady budou ptát na jedno a totéž...“

„Na co?“

Mallory na něj upřela pronikavý pohled. „Co vlastně člověka, který celý život buď žil pod Sluncem, nebo studoval jeho sílu, přivádí až sem k nám?“

Takže nezávazná konverzace skončila. Lucian vydechl.

„No...“

„Nebude ti chybět?“

„No jasně, samozřejmě že bude. Ale je to spíš...“ Pokoušel se udělat si pořádek v myšlenkách. Snažil se soustředit na postavu za oknem, která si šla zaběhat na led. Radši ať se ptají oni než on. „Musel jsem sem přijet,“ odpověděl konečně. „Halleyová zveřejnila tu nabídku a já věděl, že to je ono. To jsem nemohl nezkusit.“

„Proč?“ Její pohled byl neúprosný.

„Nevím,“ pokrčil rameny. Věděl to, ale zase už ho to přivádělo do rozpaků. Mluvil s touhle ženou, jako spolu mluví dva cizí lidé v hotelovém baru, kteří už se nikdy nesetkají – jenže tahle základna je velká asi jako jedna katedra na univerzitě, takže pravý opak je pravdou. „Co ty?“ Položil tu otázku jako obranu, aby se mluvilo o něčem jiném než o něm, ale zvědavý byl doopravdy. „Pro většinu lidí je Europa dost daleko. Proč jsi odtamtud odletěla?“

„Ale no tak.“ Zasmála se. „Pokud se život nezávisle vyvinul kolem Jupiteru a Saturnu, asi by se mi těžko podlomila kolena, kdyby se ukázalo, že se ve stejném planetárním systému objevil ještě někde jinde.“

„No do háje.“ Lucian se ovládl a nepoužil silnější slovo. „Je to přece život. Já bych nejspíš metal kozelce, až bych si vykloubil kolena, kdyby se do kategorie ,aktivní habitat' připojily ještě jiné světy.“

„Vážně?“ Mallory se zamračila. „No budiž. Ale já to tak nevidím. Já bych mnohem radši přispěla k pochopení houževnatosti života v kosmu zkoumáním takových světů, kde je pravděpodobnost jeho výskytu menší a menší.“

„Myslíš třeba tady?“ Lucian poposedl. Věděl, že se exobiologové obecně o Pluto zajímají, protože je to další těleso bohaté na led – a možná také bohaté na vodu. Ale aby se sem vypravily dvě absolutní špičky v tom oboru, to bylo něco jiného. „Proč?“ položil otázku, kterou už jí chtěl dát včera večer, když poprvé mluvila. „Proč Pluto? Co je na něm tak zvláštního?“

„Proč ne?“ kontrovala Mallory. „V životě Europanů a Encelaďanů Slunce nehraje žádnou roli, tak proč by to tady mělo být jiné? Clavius Harbour to rozhodně považoval za možné.“

Považoval.

Minulý čas. Lucian to skoro řekl nahlas, ale mluvit o tom člověku takhle právě tady, v jeho vlastním království, mu najednou připadalo skoro jako svatokrádež.

Potřeboval to nějak strávit, a tak se místo toho zeptal: „On tě sem pozval? Clavius Harbour?“

„Mě a Yolandu. Řekla bych, že Clavius byl z představy, že by našel Plutoňany, nadšenější než my obě dohromady. Dalo by se říct, že to byl jeden z jeho hlavních koníčků. Ačkoli možná“ – dramaticky ztišila hlas, i když na liduprázdném náměstíčku to nebylo třeba – „kdyby měl člověk věřit pověstem, tak je možná už našel.“

Lucian měl plnou pusu kávy a nestačil ji spolknout, takže mu vytryskla nosem. „Cože?“

„Zdravíčko. Znáš přece historii té nehody?“

„Tu a tam něco. Každý infokanál říkal něco jiného.“

„Všichni věděli, že Clavius hledá zdejší život. Byl do toho zažraný. Vášnivě mluvil o... jak to bylo? O tom, že je naší morální povinností ujistit se, že tu život není, než začneme do zdejší divočiny zasahovat. A že původní život musí vždycky mít přednost.“

Lucian kývl; všichni to věděli. Byl to jeden z mnoha důvodů, proč si děti doma na Harboura hrají – on byl vždycky kladný hrdina, obránce malých a slabých.

„Neustále byl na nějaké výpravě. Dokonce i když jsem sem dorazila já, trval na tom, že s námi bude chodit tak často, jak jen mohl. A to měl hodně práce...“

„Tyhlety pilné typy člověka zahanbují.“

„Stalo se to loni, jednou ráno při úplně normální procházce. Jestli si vzpomínám dobře, Claviova dcera –“

„Nou?“

„Takže už ses s ní seznámil? I když seznámil je možná příliš silné slovo, když je hovor jednostranný. Ano, Nou – tenkrát byla docela upovídaná. Slyšela jsem, jak to ráno říkala, že jen kus od nás našla život a že to chce ukázat Edmundovi a Claviovi. Vyšli si na příjemnou rodinnou procházku a najednou jsme slyšeli SOS.“

„Myslíš, že ho našli? Ten život?“ Lucian se naléhavě předklonil s hrnkem chladnoucí kávy v dlaních.

Mallory elegantně pokrčila rameny.

„Samozřejmě je možné, že lhala. Představ si, jaké to muselo být, mít za otce Clavia Harboura! Možná prostě stála o normální rodinný výlet a našla záminku, které nemohl odolat. My víme jen to, že od té doby se jeden z nich neusmál, druhá nepromluvila a třetí se nepohnul.“

„V tom kómatu vůbec nereaguje?“

Mallory místo odpovědi zvolna zavrtěla hlavou. Vypadalo to, že ji těší sledovat, jak si to sám dává dohromady. Lucian ji sice nechtěl zklamat, ale nepřesvědčeně zvedl ruce.

„Napadlo někoho zeptat se jich, co se vlastně stalo?“

„Samozřejmě. Pochopitelně existuje oficiální verze, ale člověk nemusí být investigativní novinář, aby poznal, že tu něco nehraje. Edmund o tom, co se opravdu stalo, neřekl nic. Ale kdyby ta holka mohla mluvit...“ Mallory bezmyšlenkovitě zvedla kávu k ústům, „bylo by strašně zajímavé, co by povídala.“

Dveře kantýny se otevřely.

Dokonce i když to bylo přes půl náměstíčka, zavanula k nim během pár vteřin vůně teplého chleba a skořice a za dalších pár vteřin se dostavil nečekaně silný hlad. Taky se začali objevovat lidé – sami nebo po dvou a po třech. Jejich nezávazné povídání se slévalo do veselého, rozespalého šumu.

„Támhle jde moje kolegyně Yolanda.“ Mallory se podívala někam za Luciana a zamávala. „Jsme domluvené, že spolu posnídáme.“

Lucian se obrátil: stála tam ta vážně se tvářící žena, která se včera panelové diskuze neúčastnila, ta druhá špičková exobioložka.

„Aha. Jasně.“

Dopil kávu a dokázal se neušklíbnout, jak je studená. Vstal současně s Mallory. Sahala mu těsně nad rameno – uvědomil si, že přesně takhle vysoká byla dívka, kterou kdysi miloval beznadějnou a přísně tajnou láskou na střední škole.

„Luciane.“ Podala mu ruku. „Díky za společný čas.“

Napřáhl svou a jejich dlaně se setkaly. Po takovém hovoru bylo v tom doteku cosi důvěrného. „Díky za tu spoustu látky k přemýšlení. A za kafe.“

„Když si budeš chtít s někým popovídat o konspiračních teoriích, jsem vždycky k dispozici. Jo, a Luciane?“

Podíval se jí do očí.

„Měl jsi pravdu.“ Mallory pořád ještě nepustila jeho ruku. „Byla to euforie. Měj se.“

„Život na Plutu?“ pronesli zároveň Halleyová i Stan, když jim Lucian rozhovor převyprávěl nad toustem s limetkovou marmeládou. Jeden z nich tomu zjevně věřil a druhý ne.

„Tam venku je mínus dvě stě šedesát stupňů Celsia,“ připomněla Halleyová a oklepala si drobečky z prstů. „Víš, co se děje s atomy při těchhle teplotách? Nic.“ Nakreslila do vzduchu rovnou čáru, jako kdyby rýsovala graf, kde na ose y jsou věci, co se dějí, a na ose x čas. „Chemické reakce přestanou existovat v jakémkoli termodynamicky relevantním horizontu. Trvalo by biliony a biliony let, než by došlo na nejslabší náznak meiózy.“

„A co Wimmer–Scheuringův efekt?“

Dvoje oči se obrátily k Stanovi. Mladý vědec se viditelně přikrčil, ale pokračoval:

„Četl jsem, že v teplotě pár nanokelvinů můžou některé chemické reakce probíhat mnohem účinněji než za pokojové teploty.“ Dívali se na něj tak, že se začervenal. „Newman a kolektiv, loni, jestli si to chcete ověřit.“

„Ty rozumíš kvantové statistice?“

Halleyová nadzvedla obočí, ale jestli je to skepse nebo uznání se poznat nedalo.

„To je fuk.“ Lucian se naléhavě předklonil. „Řekni mi, jak si dokážeš tyhlety odkazy tak dokonale zapamatovat. Kdo tě to naučil? A jak se to můžu naučit taky?“

„Nevím, jestli tomu vůbec někdo rozumí,“ pokračoval rozpačitě Stan přes šálek s kávou. „Ale je to zajímavé.“

„No, jenže tohle místo sice vypadá chladnější, než je vůbec entropicky možné, ale pořád ještě jsme desítky stupňů Celsia nad touhle úrovní.“ Halley se obrátila k Lucianovi. „Clavius Harbour je prostě developer. My terraformovači jsme jeho architekti. A Madocová s Morenovou jsou inspektorky, co hledají invazní plevely. Ty dvě jsou tady jen proto, aby byl spokojený Soudní dvůr planetární ochrany, a moc dobře to vědí.“

„Jo.“ Lucian zakryl své zklamání důrazným kývnutím. „Jo, to je... taky mě to napadlo.“

Ale když si mazal máslo na druhý toust a zdravil dva další členy týmu, musel o tom stejně přemýšlet: kdyby on byl v situaci Madocové a Morenové, opravdu by letěl na druhý konec sluneční soustavy, kdyby si byl tak jistý, že tam nic není?

Ten večer se v Parku konalo společenské setkání, vřelé uvítání nejnovějších obyvatel.

Lucian byl ve svém živlu. Tohle bylo úplně něco jiného než oběd, který předtím absolvovali s Edmundem Harbourem během prohlídky základny. Jejich průvodce se choval přesně podle etikety, seděl, jako by spolkl pravítko, a celá záležitost působila ztuhle a formálně. V Parku byla hudba – housle, kytary, flétna – hlučný hovor a nespoutaný smích.

Do deseti minut byl zabraný do hovoru s chlapíkem jménem Vasilij o přesném složení zdejšího cideru; vzápětí se ukázalo, že ten člověk hraje ve zdejší kapele na kytaru, a Lucian během dalších deseti minut znal všechny muzikanty na celém Plutu a dostal srdečné pozvání na příští zkoušku.

Seznámil se s šéfkuchařkou a slíbil jí přehlídku tradičních jídel své domovské planety; seznámil se s hlavním hortikulturalistou, který ho pozval na ranní prohlídku skleníku, v době, kdy je fuchsiové pěstební světlo nejzářivější. Nasliboval tolik pekařských soubojů, prohlídek laboratoří a sportovních zápasů, až pochyboval, že na to všechno bude mít čas.

Když světla potemněla a napodobila nejdřív teplý soumrak a potom chladnou tmu, Lucian kolem sebe shromáždil všechny děti ze základny a uplatnil svůj nejšikovnější vědecký nástroj – a zároveň oblíbený prostředek společenské zábavy.

Ty rukavice byly jeho vlastní vynález a nepochybně taky důvod, proč si Halleyová vybrala jeho a ne někoho se zářivější akademickou kariérou. Stále víc se stávaly jeho hlavním výzkumným nástrojem, ale také s jejich pomocí dokázal předvádět okouzlující divadlo.

„Dívejte se nahoru, nahoru!“ upozornil naléhavým polohlasem.

Zvedl ruce před sebe. Kovová pavučinka rukavic mu sahala k loktům.

Děti poslechly. Některé měly unavené oči a pomrkávaly, některé byly v rozpacích a tvářily se, jako by je to vlastně moc nezajímalo, většina jich ale úžasem kulila oči. A nebylo divu: přímo nad jejich hlavami se otáčel oblak prachu a světla a jiskřil jako třpytky ve sněžítku. Jeho průměr byl sotva větší než hlouček dětí, které seděly se zkříženýma nohama pod ním, ale ve skutečnosti by se ten zářivý mrak táhl celé světelné roky na všechny strany.

Lucian pocítil známý záchvěv očekávání, který mu sám pozvedl ruce do správné polohy.

„Vidíte támhletu záři, ten veliký mlhavý mrak nad vámi?“

Několik dětí šeptem odpovědělo, že ano, několik rukou se zvedlo, aby se oblaku dotklo, ale většina dětí zaujatě mlčela.

„To jsme my.“ Lucian to řekl s úžasem, který ani nepotřeboval hrát; i na něj působilo kouzlo simulované záře pod potemnělou kupolí, hvězdy podobné jiskřičkám z táboráku. „Přesně takhle vypadal náš počátek. Ten oblak prachu a plynu se začne srážet a vytvoří sluneční soustavu. Podívejte se...“

Trojrozměrná projekce byla celkem jednoduchá; nebyla skutečná, nedalo se jí dotknout, ale působila, jako kdyby to šlo. Bylo to něco jako imerzivní planetárium. Rukavice ale dokázaly ovládat i sebemenší detail té simulace – proto to byl tak mocný nástroj. Zatočil prstem: prach se roztočil také a vytvořil kotouč. Ohnul prsty a kotouč se začal hroutit do sebe. Propadal se rychleji a rychleji, jak se jeho prsty víc a víc přivíraly, až se z nich stala pěst, až kropenatý mrak prudce žhnul, až se v jeho středu shlukl chuchvalec žhavých uhlíků, až se ty uhlíky se zábleskem rozzářily...

Všechny děti se prudce nadechly. Za zády se jim rozběhly dlouhé paprsčité stíny.

„A máme Slunce.“ Lucian se usmál. Tohle byla jeho oblíbená část. Ozářené tváře hleděly vzhůru, na rozvlněnou, burácející, obrovskou obludu, jejich vzdálené Slunce, které takhle mocně a s takovými podrobnostmi viděly možná poprvé. „Dávejte si pozor na oči a nedívejte se moc upřeně,“ varoval je. „Když začnete vidět fialové a zelené skvrny, odvraťte oči a hledejte, jestli dokážete všem první ukázat novou planetu.“

Tahle slova samozřejmě rozpoutala závody. Obličeje se otáčely ze strany na stranu, oči se ve tmě třpytily a hledaly i tu nejmenší zbylou tečku.

Všechny kromě jednoho, všiml si Lucian. Oči Nou Harbourové stále ještě zářily slunečním světlem. Hleděla fascinovaně a bez mrkání. Sledovala vypálené sluneční skvrny, hněvivé erupce, vysoké magnetické oblouky. Ve tváři se jí zračil úžas a hrůza.

Já tě chápu, holka.

Lucian znal lépe než většina lidí nesnesitelnou a nepředstavitelnou moc Slunce. Patnáct milionů stupňů, devětadevadesátkrát víc hmoty než v celém zbytku sluneční soustavy dohromady. Dokáže vám spálit pokožku i na vzdálenost sto milionů kilometrů. Jen ať si na něj lidé na Plutu zvykají, protože jeho síla míří přímo k nim. A proto je tady on.

Nenápadně pohnul prstem a tím poslal jednu protoplanetu k Nou. Když jí přelétla před očima, trhla sebou a pak sledovala, jak letí dál a vysává na své trajektorii prach. Lucian právě mluvil o oceánech magmatu a atmosférách z vypařeného kamene. Maličký svět proletěl mezi nimi dvěma – mezi mužem opřeným o strom, který před sebou bez pohnutí držel ruce v rukavicích, a holčičkou na okraji skupiny sedících dětí, skoro schovanou za zavěšenou koulí Slunce.

Když se to stalo, podívala se mu do očí – opustila pohledem to zrnko prachu a pohlédla na něj – a stejně rychle očima zase uhnula. Pak se podívala zpátky, tentokrát záměrně.

Lucian jí pohled chviličku oplácel. V té chvíli mluvil právě o prvních pevných površích: o prvních místech, prvních pláních, prvních oceánech...

„Vznikají první habitaty,“ upozornil. Nahoře už plně zformované planety obíhaly kolem Slunce jako dokonalý hodinový stroj. „Zatím to bude trochu neučesané – zbylo ještě celkem dost kamení, které do našich nových světů může narazit – ale v podstatě teď je ta pravá chvíle. Teď, právě teď se na Zemi na okrajích malých rybníčků tvoří a zase rozpadají podivné chemické látky a splachuje je moře. Právě teď se ti mrňousci na dně oceánu na Europě učí, jak chutné jsou vulkanické plyny kolem nich. I Enceladus je má, a možná Mars, a možná i jiná místa. Teď se učí vytvářet kopie sebe sama. Teď se učí růst. Teď se učí rozšiřovat se a vytvářet lepkavý zelený trávník na dně moře...“

Planety zlehka, lhostejně rotovaly po svých drahách, živočišné druhy povstávaly, upadaly a začínaly znova od začátku. Nou, ozářená plameny Slunce, upírala oči na Luciana.

„Až nakonec vznikne něco, jako jsme my.“ Lucian rozpřáhl doširoka ruce a simulace jako by vykvetla. Čtyřnásobně se zvětšila a vznesla se k nosníkům kupole. „Čtyři a půl tisíce milionů let,“ pokračoval, „než vznikne člověk. Tak dlouho nám trvalo, než jsme se tu octli. Když se dívám na tenhle vesmír, na všechna ta místa, musím přemýšlet – co ještě se za tu dlouhou dobu stačilo stát?“

Všiml si toho, protože na to čekal: koutkem oka zahlédl, že Nou Harbourová se odvrátila. Lucian usoudil, že to je zajímavé.

Tleskl rukama a jeho model vesmíru se rozpadl na tisíc jiskřiček, které za radostného dětského výskání pršely od stropu.

Halleyová o něm už dřív říkala, že je romantik. Dobrý vědec – jeden z nejlepších ve své generaci – ale postižený strašným prokletím představivosti. Optimismu.

Proč by nemohl být na Plutu život? pomyslel si, když sledoval rozcházející se děti téhle planety. Některé mu přišly poděkovat, některé se chtěly na něco zeptat, některé mu na komunikátorech ukazovaly své školní vědecké projekty. Venku nebylo žádné Slunce – žádné teplo, žádná tekutá voda, žádný zjevný zdroj energie. Ale to lidské Plutoňany nezastavilo.

A třeba to nezastavilo ani ty ne-lidské.

Mezihra 1

„Našla jsem na Plutu život.“

Nou Harbourová, devítiletá, oblečená v pyžamu, to pronesla pevným hlasem, přestože ochable visela v otcově náručí. Končil dlouhý den – nejdelší z celého plutonského roku, den, kdy byla večerka nejpozději. Holčička držela otce kolem krku, opírala si bradu o jeho rameno a víčka jí klesala jako v jupiterské gravitaci.

Clavius se na ni spiklenecky usmál: „Nechodíš náhodou tatínkovi na whisky, mrně?“

„Našla jsem ho. Říkala jsem, že ho najdu.“

„Opravdu? Hej, Ede, slyšíš to? Nou nám našla život.“

Edmund jde hned za nimi. Je trochu zadýchaný, tváře má červené od tance, do čela mu padá pramínek vlasů a šimrá ho na spánku. Podívá se na Clavia a na Nou, napůl spící v jeho náručí, a doslova cítí, jak se uvolňuje.

„Nemohl jsem vás najít,“ vysvětlí, podívá se na Nou a potom do očí Claviovi. Teprve pak mu dojde, co Clavius říkal. „Život?“ Jeho sestra už týdny nemluví skoro o ničem jiném než o hledání – je to u ní běžné, připojí se ke každé jejich nejnovější posedlosti, protože nechce zůstat stranou – ale tohle je novinka. Změří si Nou vážným pohledem a založí ruce na prsou. „Podívala ses do encyklopedie, jak jsem tě učil?“

„Hledala jsem všude,“ odpoví Nou. Clavius ji právě pokládá do spací bubliny a ona se ho přitom pevně přidržuje pažemi. „Dívala jsem se na všechny ty bakterie na Zemi –“

„Na úplně všechny?“ zalapá Clavius teatrálně po dechu.

„– a pak jsem koukala na ten sliz, co našli na Europě, a taky na to, co objevili na Encelsiovi –“

„Na Enceladu,“ opraví ji taktně Edmund.

„– a pak jsem hledala ještě jednou úplně všude na Zemi, podívala jsem se na všechny ty ledovce a ledové jeskyně a pouště, a nic takového jsem nikde nenašla.“

„Týjo, Nou, to zní ohromně.“ Clavius přes ni přehodí přikrývku. Má sytou temně modrou barvu jako nebe venku, stříbrné vyšívané křížky na ní představují hvězdy, nášivky z vlny a hedvábí planety. Přikrývku jí daroval Edmund v den, kdy se narodila. „Já mám nápad – zítra není škola, tak co kdybychom si všichni tři udělali pěknou procházku a ty nám můžeš své nové přátele ukázat. Co ty na to?“

„Myslím, že přátelé ještě nejsme,“ mumlá Nou a křečovitě se snaží udržet víčka otevřená. „Myslím, že se jim líbím, ale ještě mi o sobě nic neřekli, i když já jim o sobě povídala. Možná se stydí.“

Clavius si odkašle a přejede rukou přes ústa, aby skryl úsměv. Podívá se Edmundovi do očí. Ale Edmund tak horečně přemýšlí, že mu to neoplatí.

„To víš, mrně,“ prohlásí Clavius zlehka, „většina lidstva anglicky neumí, takže se možná ještě pokoušejí vytvořit nějaký překládací systém.“

„Nebo to možná spíš budou kryptoedolitičtí chemolitoautotrofové a nemají žádné evoluční pobídky ke komunikaci,“ prohlásí se smrtelně vážnou tváří Edmund.

„Ne.“ Nou ospale a se zavřenýma očima zavrtí hlavou. „Oni nemluví. Oni hvízdají.“

Edmund přimhouří oči. Na vymyšlenou historku nebo hru je takový detail podivně konkrétní.

„Hvízdají?“

Nou na to odpoví jen tichým brouknutím.

„Vidíš, a já si myslel, že to my tobě máme vyprávět pohádku před spaním.“ Clavius se usměje na syna a pak na dceru. „Tak co, užila sis Tombaughův den, miláčku?“

Žádná odpověď.

„Páni.“ Clavius zamrká. „Neřekl jsi mi, že to večerní ukládání je takhle snadné, Ede. Měl bych to dělat častěji.“

Edmund ho obejde a přitáhne Nou přikrývku lépe – má sklon se vrtět a pak je jí zima. Potom uzavře bublinu na noc a dvakrát zkontroluje, že se dobře utěsnila. Rozsvítí růžovou noční lampičku a vyjde za Claviem ven.

Nahoře pokračují dvojité oslavy výročí dne objevení Pluta a jejich usídlení na něm (což se neshoduje náhodou), sem dolů ale doléhá jen ztlumené dusání. Na chodbě před jejich bytem, obvykle dokonale čisté, teď zbyly tu a tam opuštěné talíře a skvrny třpytek ve tvaru chodidla, vzduch je cítit suchým ledem a kořeněnými koláčky. Když otec a syn vyjdou na křižovatku, bez domlouvání zamíří nikoli nahoru, ke zdroji toho všeho, ale dolů k laboratořím, kde je tišeji a čistěji. Teprve když vejdou do Claviovy kanceláře a dveře se za nimi pevně uzavřou, začnou mluvit.

„Poslyš, já mám Nou strašně rád,“ začne Clavius, „ale fantazie ta malá nemá ani špetku.“

Edmund chvilku mlčky stojí se svěšenýma rukama.

„V tomhle kontextu souhlasím,“ řekne konečně. Stojí jako pevný bod, kolem kterého Clavius přechází tam a zpátky. „Mluvila příliš rychle a souvisle, než aby si vzpomínala na něco, co vyprávělo jiné dítě, nebo si sama vymýšlela.“

Clavius chodí sem a tam, špičky prstů spojené před sebou. Z měkkého světla a pastelových barev dceřiny ložnice vyšel jako úplně jiný člověk: vyšší, s pronikavějším pohledem. Má štíhlou, ale mohutnou postavu, vlčí eleganci a celý je stavěný pro širší nebe a větší gravitaci, než jakou má svět, který přijal za svůj. Není tak docela hezký, ale má v sobě jakousi vybledlou přitažlivost: mírně pomačkaná tvář, vějířky vrásek kolem očí, malá vlnka v ustupující špici vlasů nad čelem. Je to muž, který se snadno rozesměje – s vřelostí i bez ní – a ještě rychleji umí náhle zvážnět. A má ten dar, že když mluví, všichni kolem zmlknou a poslouchají.

Table of Contents

Prolog

Fáze 1

Kapitola 1

Kapitola 2