Start

Oliver Pötzsch

Katova dcera

a černý mnich

Oliver Pötzsch

KATOVA DCERA

A ČERNÝ MNICH

Oliver Pötzsch

DIE HENKERSTOCHTER

und der schwarze Mönch

Copyright © 2009  by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design by Janka Carev

Translation  ©  2011, 2023 by Jana Pecharová

ISBN  978-80-242-8816-1

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Epilog

Pár slov na závěr

Pro moji babičku, matku rodu – 

a pro mou matku, 

která stále ještě vypráví nejlepší příběhy

Románové postavy

JAKOB KUISL, schongauský kat

SIMON FRONWIESER, syn městského felčara

MAGDALENA KUISLOVÁ, katova dcera

ANNA KUISLOVÁ, katova žena

Kuislova dvojčata GEORG a BARBARA

OBČANÉ

BONIFAZ FRONWIESER, schongauský městský felčar

BENEDIKTA KOPPMEYEROVÁ, obchodnice z Landsbergu na Lechu

MARTA STECHLINOVÁ, porodní bába

MAGDA, farská hospodyně při kostelíku sv. Vavřince

ABRAHAM GEDLER, kostelník kostelíku sv. Vavřince

MARIA SCHREEVOGLOVÁ, manželka radního

FRANZ STRASSER, altenstadtský hostinský

BALTHASAR HEMERLE, altenstadtský truhlář

HANS BERCHTHOLDT, syn schongauského pekaře

SEBASTIAN SEMER, syn Prvního purkmistra

RADNÍ

JOHANN LECHNER, soudní písař

KARL SEMER, První purkmistr

a majitel hostince U zlaté hvězdy

MATTHIAS HOLZHOFER, Druhý purkmistr

JAKOB SCHREEVOGL, hrnčíř a radní

MICHAEL BERCHTHOLDT, pekař a radní

AUGSBURČANÉ

PHILIPP HARTMANN, augsburský kat

NEPOMUK BIERMANN, lékárník

OSWALD HAINMILLER, obchodník

LEONARD WEYER, obchodník

CÍRKEV

ANDREAS KOPPMEYER, farář

altenstadtského kostelíka sv. Vavřince

ELIAS ZIEGLER, farář

altenstadtské baziliky sv. Michaela

AUGUSTIN BONENMAYR, opat

steingadenského kláštera premonstrátů

MICHAEL PISCATOR, probošt

rottenbušského kláštera augustiniánů

BERNHARD GERING, opat

wessobrunnského kláštera benediktinů

MNIŠI

bratr JAKOBUS

bratr AVENARIUS 

bratr NATHANAEL

Vše udivující je vítáno. 

Důkazem toho je, 

že každý vypravěč přidává,

aby se zalíbil.

ARISTOTELES: POETIKA   

Prolog

Altenstadt u Schongau,
v noci na 18. ledna, léta Páně 1660

Když farář Andreas Koppmeyer vtlačil do otvoru poslední cihlu a zamazal ji maltou a vápnem, zbývaly mu už jen čtyři hodiny života.

Hřbetem ruky si setřel pot z čela a opřel se o studenou, vlhkou zeď za sebou. Pak nervózně pohlédl na úzké točité schodiště. Nepohnulo se něco nad ním? Znovu byl slyšet praskot, jako by se někdo kradl nahoře po dřevěné podlaze. Ale taky to mohl být klam. Dřevo pracovalo a kostelík svatého Vavřince byl starý a zchátralý. Ne nadarmo ho řemeslníci už několik týdnů opravovali, aby se někdy během mše nezřítil.

Venku zuřila kolem omšelého zdiva lednová bouře a lomcovala dřevěnými okenicemi. Avšak nejen kvůli chladu se tady dole v kryptě farář otřásl. Přitáhl si pevněji k tělu děravou sutanu, naposledy vrhl zkoumavý pohled na zazděnou stěnu a odebral se zase nahoru. Jeho kroky se rozléhaly na vyšlapaných, námrazou pokrytých schodech. Vytí bouře najednou zesílilo, takže už nebylo slyšet tiché skřípění v galerii nad ním. Musel se mýlit. Kdo by se taky měl tady touto dobou zdržovat. Bylo dlouho po půlnoci, hospodyně Magda spala už celé hodiny vedle v malé faře, a taky starý kostelník se tu objeví teprve k rannímu zvonění.

Farář Andreas Koppmeyer vystoupal poslední schody z krypty. Jeho široká postava zcela zaplnila otvor v kostelní podlaze. Byl přes šest stop vysoký, muž jako medvěd. S mohutným plnovousem a hustým černým obočím vypadal jako ztělesnění starozákonního Boha. Když stál v černé sutaně před oltářem a kázal bručivým hlubokým hlasem, měly jeho ovečky už kvůli jeho zjevu strach z očistce.

Farář nadzvedl oběma rukama náhrobní kámen vážící několik centů a s funěním ho strkal nad otvor. Kámen do něho se skřípotem zapadl a uzavřel ho tak dokonale, jako by krypta nebyla nikdy otevřena. Koppmeyer spokojeně přehlédl vykonané dílo a pak se vydal na cestu ven do sněhové vánice.

Když chtěl otevřít portál kostela, podařilo se mu to jen na škvíru, protože sníh zatím vytvořil venku vysokou závěj. S heknutím zatlačil ramenem proti těžkým dubovým dveřím, až se natolik otevřely, aby se mohl protáhnout ven. Sněhové vločky ho hned píchaly jako malé jehličky do obličeje a musel zavírat oči, když se prodíral směrem k faře.

K malému domku to bylo jen třicet kroků, ale faráři to připadalo jako věčnost. Vítr mu škubal sutanou, takže kolem něho vlála jako potrhaný prapor. Sněhu bylo venku téměř po pás, a dokonce tak mohutný člověk jako on se jen s námahou prodíral kupředu. Zatímco se krok za krokem probojovával vánicí a tmou, myslel na uplynulé dva týdny. Farář Koppmeyer byl prostý muž boží, ale i on si všiml, že jeho nález je něco mimořádného. Něco, na čem si měli spálit prsty jiní, ne on. Bylo správné zazdít přístup. Ať mocnější a znalejší lidé rozhodnou, jestli se má někdy otevřít. Možná neměl psát ten dopis Benediktě, ale své mladší sestře vždycky bezvýhradně věřil. Byla na ženu překvapivě chytrá a sečtělá, už dříve se jí ptal na radu a určitě i tentokrát rozhodne správně.

Myšlenky Andrease Koppmeyera byly prudce přerušeny. Zdálo se mu, že koutkem oka zahlédl pohyb, někde vpravo za hromadou dříví vedle fary. Přivřel oči, rukou je chránil proti sněhovým vločkám, ale nic nerozeznal. Pokrčil rameny, byla příliš velká tma a v tom vichru beztak nebylo nic vidět. Možná jen liška, která se krade ke kurníku, pomyslel si. Nebo pták, který hledá ochranu před vánicí.

Konečně došel ke vchodu do fary. Tady na jižní straně nebyly závěje tak vysoké. Otevřel dveře, protlačil své mohutné tělo do síně a zasunul závoru. Okamžitě se kolem něho rozprostřelo příjemné ticho. Sněhová bouře se zdála být daleko, hodně daleko. Otevřené ohniště v síni ještě zcela nevyhaslo a šířilo příjemné teplo, o něco dál vzadu vedlo schodiště do pokoje hospodyně. Farář se obrátil doprava, kde za světnicí byla jeho malá komora.

Když otevřel dveře do světnice, přivítala ho sladká mastná vůně. Andreasu Koppmeyerovi se sbíhaly sliny v ústech, když poznal její původ. Na stole uprostřed světnice stála hliněná mísa, až po okraj naplněná smaženými vdolky. Koppmeyer přistoupil blíž a jemně se jich dotkl. Byly ještě teplé.

Farář se ušklíbl. Pečlivá Magda zase jednou myslela na všechno. Řekl jí, že dnes zůstane v kostele déle, aby sám při opravách přiložil ruku k dílu. Pro jistotu si s sebou vzal bochník chleba a džbán vína. Ale hospodyně věděla, že mu to nemůže stačit, a tak mu připravila smažené vdolečky, které tu teď čekaly na svého vysvoboditele!

Andreas Koppmeyer zapálil svíčku o oharky v krbu a posadil se ke stolu. S potěšením si všiml, že vdolečky jsou tlustě pomazané medem. Přitáhl mísu k sobě, vzal si jednu z těch ještě teplých lahůdek a s požitkem se zakousl.

Chutnalo to skvěle.

Jak tak v poklidu pojídal své oblíbené jídlo, cítil, jak se mu vrací do těla teplo. Bral si jeden vdolek za druhým a pořádal je se stále větší rychlostí. Na chvíli ucítil na patře nepříjemnou chuť, ale tu zase okamžitě přehlušil sladký med.

Po šestém vdolku to musel Koppmeyer konečně vzdát. Naposledy se ještě zadíval do mísy, na jejímž dně zbyly poslední dva kousky. Hluboce si povzdechl, pohladil si břicho a pak se víc než sytý odebral vedle do komory, kde brzy usnul hlubokým spánkem.

Bolesti s lehkou nevolností se ohlásily krátce před prvním zakokrháním kohouta. Koppmeyer se tiše proklel za svou nenažranost a krátce se pomodlil. Byl si dobře vědom, že obžerství je jedním ze sedmi smrtelných hříchů. Magda zřejmě počítala s tím, že obsah mísy vydrží pár příštích dnů. Ale ty vdolečky byly prostě příliš skvělé! Teď ho Bůh trestá nevolností a bolestí břicha. Proč taky musel začít s přejídáním uprostřed noci! Dobře mu tak!

Právě chtěl vstát z postele, aby si ulevil do nočníku, připraveného pro takové případy, když bolesti břicha zesílily. Tělem mu projížděly křeče, takže se musel zachytit pelesti. Se sténáním se narovnal a potácel se vedle do světnice, kde na stolku stál džbán s vodou. Posadil se a džbán naráz vypil do dna v naději, že tak bolesti poleví.

Cestou zpátky do komory mu vyšlehla v útrobách taková bolest, jakou ještě nezažil, palčivě mu sjela hrdlem až do žaludku. Chtěl zakřičet, ale výkřik mu uvízl v hrdle. Z jazyka se stal masitý roubík, který mu ucpal hrdlo. Farář klesl na kolena, krkem mu stoupal horký oheň. Vyzvracel kašovitý chuchvalec, ale bolest nepolevila. Naopak, stupňovala se, nohy mu najednou vypověděly službu, až nakonec lezl ven po čtyřech jako spráskaný pes. Snažil se přivolat hospodyni, avšak to mu už palčivý oheň dávno spálil hrdlo.

Farář konečně pochopil, že to nejsou žádné normální bolesti břicha a že nesnědl jen něco zkaženého. Tušil, že je to jeho konec. Ležel a skomíral.

Po nekonečné chvíli strachu a zoufalství se přiměl k poslednímu činu. Se silou, která mu ještě zbývala, se vzepřel proti domovním dveřím a zatlačil na ně. Opět mu bouře vála do tváře, zeď z chladu a ledových jehliček. Vytí bouře jako by se mu posmívalo.

Ve stopách, které před hodinami prošlapal a které byly ještě částečně znatelné, se po čtyřech vlekl zpátky ke kostelu. Neustále se zastavoval a lehal si do sněhu, když ho bolest přemohla. Sníh a led mu zalezly pod sutanu, ruce mu mrazem znecitlivěly. Ztratil jakýkoliv pojem času. Jeho myšlenky už měly jen jediný cíl: Musí se dostat do kostela!

Konečně narazil hlavou do zdi. Teprve s určitým zpožděním vzal na vědomí, že je to portál kostela. Z posledních sil vrazil zmrzlé pahýly, které kdysi byly jeho rukama, do škvíry a otevřel dveře. Uvnitř už nebyl schopný lézt ani po čtyřech, nohy mu neustále podklesávaly pod těžkým tělem. Poslední kus se plazil, v nitru mu zuřil neúprosný boj. Cítil, jak jeho orgány postupně vypovídají službu.

Když farář dolezl k desce nad kryptou, pohladil krátce reliéf ženy pod sebou. Laskal omšelou postavu jako milenku, nakonec položil tvář na její obličej. Ochrnutí stoupalo od nohou pomalu nahoru. Než mu dorazilo k rukám, Kroppmeyer vyryl nehtem pravého ukazováčku do námrazy na náhrobním kameni kruh. Pak mu napětí z těla vyprchalo a on se zhroutil. Ještě jednou se pokusil zvednout hlavu, ale něco ho pevně drželo.

Poslední, co Andreas Koppmeyer cítil, bylo, jak mu vousy, pravé ucho a kůže tváře pomalu přimrzají ke kameni. Kolem něho se rozprostřel chlad a ticho.

1

Simon Fronwieser se prodíral sněhem po silnici k Altenstadtu a proklínal své povolání. Sedláci, pacholci, tesaři, dokonce děvky a žebráci zůstali v takovémhle hrozném mrazu v teple. Sníh a led mu zalezly za límec a do bot a rozpouštěly se tam na studenou kaši. Když se podíval dolů, objevil na špičce levé boty novou díru, z které mu vykukoval palec. Stiskl zuby. Že ho boty nechají na holičkách právě teď v zimě! Co ušetřil, vydal už za nové kalhoty, ale ty prostě potřeboval. To ať mu raději palec umrzne, než aby se musel zříkat příjemností nejnovější francouzské módy. Bylo nutné být stylový, právě v tak ospalém bavorském maloměstě, jako je Schongau.

Simon se znovu zahleděl na silnici. Teprve před chvílí přestalo sněžit. Teď po ránu byla nad poli a lesy kolem města řezavá zima. Sněhová krusta na úzké prošlapané stezce uprostřed silnice se při každém kroku prolomila. Na větvích visely rampouchy, stromy vzdychaly pod tíhou sněhu. Tu a tam se zlomily větve nebo se s hlasitým bouchnutím zbavily sněhového nákladu. Simonovy dokonale přistřižené zakroucené kníry a černé vlasy až po ramena mu zatím zmrzly na rampouchy. Když si ohmatal obočí, cítil taky jen led. Znovu hlasitě zaklel. Byl to určitě nejchladnější den v roce a zrovna dnes se on musí na otcův příkaz vydat do Altenstadtu! A to všechno jen kvůli nemocnému faráři!

Simon si už uměl představit, co asi tlustému Koppmeyerovi je. Přežral se, jako tak často! A teď leží s bolestmi břicha v posteli a žádá si čaj z lipových květů. Jako by mu ho nemohla uvařit jeho hospodyně Magda! Ale zřejmě se pan farář nejdřív někde venku pěkně nacpal a pak se pobavil s některou z místních děvek, Magda se urazila a on to teď má vylízat.

Už velmi časně zrána bušil na dveře jejich domu Abraham Gedler, altenstadtský kostelník. Byl podivně bledý a skoupý na slovo, jenom řekl, že farář je nemocný a aby pan doktor co nejdřív přišel. Pak bez dalšího vysvětlení běžel zpátky do Altenstadtu.

Simon jako obvykle touto dobou ležel ještě v posteli, hlavu těžkou po včerejším tokajském v hostinci U zlaté hvězdy. Ale otec ho s kletbami vytáhl z postele a bez snídaně poslal na cestu.

Simon už poněkolikáté zapadl až po pás do sněhu a musel se namáhavě vyhrabat. Přestože byl vzduch suchý a mrazivý, na tváři se mu perlil pot. Smutně se ušklíbl, když vytáhl pravou nohu ze závěje a přitom téměř přišel o botu. Pokud si nedá pozor, bude muset brzy léčit sám sebe! Potřásl hlavou. Bylo to šílenství při tomhle počasí jít do Altenstadtu, ale co mu zbývalo? Otec, městský felčar Bonifaz Fronwieser, šel k bohatému radnímu, který trpěl dnou, a snaživý lazebník, který by ho jinak jistě rád zastoupil, teď zrovna ležel v posteli s nervovou horečkou. A než by starý Fronwieser za sebe poslal do Altenstadtu kata, to by si raději ukousl prst. Tak prostě poslal svého nezdárného syna...

Hubený kostelník už očekával Simona u vchodu malého kostelíka, který stál trochu opodál vesnice na malé vyvýšenině. Gedler byl ve tváři bílý jako sníh všude kolem něho. Měl kruhy pod očima a třásl se po celém těle. Simon uvažoval, jestli snad nepotřebuje pomoc spíš on než farář. Kostelník působil dojmem, jako by několik nocí nespal.

„Nuže, Gedlere,“ spustil Simon povzbudivě. „Copak je, panu faráři? Zauzlení střev? Zácpa? Klystýr dokáže divy. Měl bys to taky jednou vyzkoušet.“

Chtěl jít rovnou k faře, ale kostelník ho zadržel a mlčky ukázal na kostel.

„On je tam uvnitř?“ podivil se Simon. „V téhle zimě? Může být rád, jestli si tím nepřivodí smrt.“

Obrátil se ke kostelu, když za sebou slyšel odkašlání. Krátce před portálem se otočil.

„Co je, Gedlere?“

„Pan farář, on je...“

Kostelníkovi vypověděl hlas. Díval se mlčky k zemi.

S náhlým tušením Simon otevřel těžké křídlo dveří. Zavál mu v ústrety ledový vítr, zdánlivě ještě o několik stupňů chladnější než vzduch venku, někde prásklo okno.

Rozhlédl se. Po levé a pravé straně vnitřních zdí stála dřevěná lešení až nahoru ke zpuchřelé galerii. Z trámové konstrukce nahoře u stropu se dalo soudit, že se tu v blízké budoucnosti má pokládat nový dřevěný strop. Okna na zadní frontě byla vysazená, takže kostelní lodí protahoval neustálý ledový průvan. Simon viděl, jak se jeho dech před ním sráží jako jemná mlha.

Farář Andreas Koppmeyer byl v zadní části kostelní lodi, jen několik kroků od apsidy. Vypadal jako z ledu vysekaná socha, padlý bílý obr, sražený božím hněvem. Celé jeho tělo bylo potažené jemnou ledovou vrstvou. Simon se k němu opatrně blížil a dotkl se bíle se třpytící sutany. Byla tvrdá jako prkno. Dokonce na oči, otevřené ve smrtelném zápase, se položily ledové krystalky, což farářově tváři propůjčilo něco nadpozemského.

Simon se zděšeně otočil. Kostelník stál provinile v portálu a ždímal v ruce klobouk.

„Ale... on je přece mrtvý!“ zvolal Simon. „Proč jsi to neřekl, když jsi pro mě přišel?“

„My... my nechtěli dělat rozruch, Vaše Důstojnosti,“ mumlal Gedler. „Mysleli jsme, že kdybysme to řekli ve městě, za chvíli by to věděl každý. Bude se klevetit a třeba by pak z přestavby kostela nebylo nic...“

„My? Kdo je to my?“ zeptal se Simon zmateně.

V té chvíli se objevila vedle kostelníka s hlasitým vzlykáním farářova hospodyně Magda. Byla naprostým protikladem hubeného Gedlera, kulatá jako káď na zelí, s tlustými, nateklými lýtky. Vysmrkala se do velkého bílého krajkového kapesníku, takže Simon jen částečně viděl její odulou uplakanou tvář.

„Je to ostuda, ostuda to je,“ naříkala. „Že takhle musí někdo skončit, a navíc pan farář. Ale já mu vždycky říkala, aby se tolik nepřecpával!“

Kostelník přikyvoval a dál ždímal klobouk. „Přejedl se vdolků s medem,“ zamumlal. „Nechal z celé mísy jen dva. Tady při modlení ho to pak zasáhlo.“

„Přejedl se...“ Simon svraštil čelo. Jeho obavy se zčásti naplnily, jen s tím rozdílem, že farář nebyl nemocný, ale mrtvý.

„Ale proč tedy leží tady, a ne ve své posteli?“ zeptal se víc sám sebe než kolemstojících.

„Jak jsem řekl, zřejmě se chtěl pomodlit, než předstoupí před Stvořitele,“ šeptal Gedler.

„V tomhle počasí?“ Simon nedůvěřivě potřásl hlavou. „Můžu se podívat na faru?“

Kostelník pokrčil rameny a společně se vzlykající Magdou ho vedli naproti do sousedního domku. Magda zapomněla zavřít dveře, takže sníh zavál až do světnice a vrzal jim pod nohama. Na stole před lavicí u kamen stála mísa, v níž zůstaly dva sádlem se lesknoucí vdolky. Vypadaly k nakousnutí. Hnědé a velké jako dlaň, pomazané tlustou vrstvou medu. Přes setkání se smrtí, které nepodporuje právě chuť k jídlu, se Simonovi sbíhaly sliny v ústech. Uvědomil si, že dnes ještě nesnídal. Na okamžik byl v pokušení vdolek ochutnat, ale zavčas si to rozmyslel. Tohle bylo ohledání mrtvého, a ne pohřební hostina.

Rozhlédl se a od farářovy postele si představoval jeho poslední cestu.

„Musel vstát a přejít do kuchyně, aby se napil vody. Tady se pak zhroutil.“ Ukázal na střepy džbánu a kašovité stopy zvratků. V těsné světnici byly hořce cítit žaludeční šťávy a zkyslé mléko.

„Ale proč proboha pak šel ven do kostela?“ zamumlal. V náhlém vnuknutí se obrátil na kostelníka.

„Co vlastně farář Koppmeyer včerejšího večera dělal?“

„On... byl v kostele. Až pozdě do noci,“ vypravil ze sebe Gedler.

Hospodyně přikývla. „Vzal si s sebou dokonce bochník chleba a džbán vína, říkal, že se zdrží. Když jsem si šla lehnout, ještě tam byl. Krátce před půlnocí jsem se probudila a světlo tam pořád ještě svítilo.“

„Krátce před půlnocí?“ podivil se Simon. „Co má farář tou dobou co pohledávat v ledově studeném kostele?“

„On... on říkal, že se musí ještě podívat na to, jak se přestavuje strop chóru,“ vysvětloval kostelník. „Vůbec byl pan farář v posledních dvou týdnech trochu divný. Pořád byl naproti v kostele, a to při těchhle mrazech!“

„Nenechal druhé nic udělat, ten dobrák,“ přerušila ho Magda. „Byl to chlap jako medvěd. S kladivem a dlátem uměl zacházet jako nikdo jiný.“

Simon uvažoval. Včerejší noc byla nejchladnější za dlouhou dobu. Ne nadarmo přerušili řemeslníci teď v lednu práce v kostele. Pokud někdo za takové noci vezme do ruky kladivo a dláto, tak k tomu musí mít setsakra dobrý důvod.

Aniž si dál všímal kostelníka a hospodyně, pospíchal naproti do kostela. Uvnitř ležel farář ještě tak, jak ho opustil. Teprve teď si Simon všiml, že jeho tělo leží přímo na náhrobním kameni. Na něm byl reliéf ženy, která se podobala obrazu Marie. Kolem její hlavy byla slova uspořádaná jako oblouk svatozáře.

Sic transit gloria mundi.

„Tak pomíjí světská sláva,“ zamumlal Simon. „Vskutku pravda.“ Tento nápis četl už častěji. Býval na mnohých náhrobních kamenech a už ve starém Římě bylo zvykem, že otrok tato slova šeptal vítěznému vojevůdci při triumfálním tažení městem. Nic pozemského není věčné...

Téměř to vypadalo, jako by farář posledním gestem pravé ruky ukazoval na tento nápis. Simon si povzdechl. Měl tedy Andreas Koppmeyer skutečně podlehnout jen hříchům těla? Nebo bylo toto gesto posledním napomenutím ještě žijícím?

Vyrušil ho nějaký šramot. Byla to Magda, která se blížila zezadu. S otevřenými ústy hleděla na zmrzlou mrtvolu, pak pohlédla na Simona. Zdálo se, že chce něco říct, ale slova jí uvízla v krku.

„Co je?“ zeptal se Simon netrpělivě.

„Ty... ty dva zbylé vdolky...,“ spustila plačtivě hospodyně.

„Copak je s nimi?“

„Jsou... jsou namazané medem.“

Simon pokrčil rameny, vstal a setřel si sníh z rukou. Chystal se odejít, tady už pro něho nebylo nic na práci.

„No a? Ve Hvězdě je taky podávají s medem. Ostatně jsou vynikající. Máš recept odtamtud?“

„Jenže... já na ně žádný med nedala.“

Simon měl krátce pocit, jako by mu ujížděla půda pod nohama. Myslel, že se přeslechl.

„Ty jsi... tys je nenamazala medem?“

Hospodyně zavrtěla hlavou.

„Náš hrnec s medem byl prázdný. Chtěla jsem jít příští týden na trh koupit nový. Proto jsem tentokrát na vdolky žádný med nemohla dát. To jsem blázen, kdo ho na ně namazal. Já to rozhodně nebyla.“

Simon pohlédl na mrtvého faráře a pak se opatrně rozhlédl po kostele. Studený průvan mu vjel do vlasů. Najednou cítil, jako by ho někdo pozoroval. S Magdou v závěsu vyběhl z kostela. Vítr mu cuchal plášť, jako by ho chtěl zadržet.

Venku popadl bledou hospodyni za ramena a podíval se jí pevně do očí.

„Poslouchej mě. Pošli ještě jednou Gedlera do Schongau,“ přikázal jí tiše. „Ať přivede kata.“

„Kata?“ vydechla Magda. Ve tváři ještě víc pobledla. „Ale proč?“

„Věř mi,“ šeptal Simon. „Jestli nám teď ještě někdo může pomoct, pak jedině on. A teď se dlouho nevyptávej a běž!“

Plácl hospodyni přes tlustý zadek. Pak zavřel těžké křídlo dveří, rychle otočil bronzovým klíčem v zámku a zastrčil ho do kapsy. Teprve pak se cítil trochu bezpečnější.

Tam v kostele byl ďábel a jen kat ho mohl zase vypudit.

O chvíli později seděl Simon ve světnici farního domku, kde pořádně táhlo, žvýkal krajíc chleba a rozladěně se zahříval lipovým čajem, který Magda uvařila. Vlastně přinesl sušené lipové květy pro faráře, ale ten už je nepotřeboval. Hnědozelený vývar mu připomínal nemoce a kocovinu.

Simon vzdychal, když popíjel horký čaj. Byl sám. Kostelník se vydal do Schongau pro kata, Magda běžela do vesnice, aby oznámila tu hroznou zprávu. Faráře, který se přecpal a umřel, to si ještě mohla nechat pro sebe, ale otráveného faráře rozhodně ne. Zřejmě si už lidi zatím lámali hlavy nad možnými satanskými mšemi a která žena mu jed namíchala. Simon potřásl hlavou. Jak rád by se teď místo čaje napil silné kávy, ale hnědá tvrdá zrna odpočívala u něho doma, bezpečně ukrytá v koženém váčku v truhle. Z posledního nákupu na augsburském jarmarku mu už toho moc nezbylo. Musel s nimi zacházet šetrně, protože káva byla exotický drahý produkt. Jen zřídka ji dováželi obchodníci ze svých cest z Istanbulu nebo ještě z větší dálky. Simon miloval její hořkou chuť, která mu umožňovala jasně myslet. S kávou řešil i ty nejzapeklitější problémy, proto by teď potřeboval pořádnou porci.

Simonovo dumání bylo prudce přerušeno, když slyšel nějaký zvuk venku před okny. Tiché cvakání a škvíkání jako od zrezivělé, pomalu se otvírající mříže. Opatrně se kradl ke dveřím, trochu je pootevřel a vyhlédl ven. Neviděl nic. Už zase chtěl zajít dovnitř, když ještě jednou pohlédl dolů. Zděšeně pozoroval čerstvé stopy ve sněhu, které vedly ke kostelu. Sledoval stopy až k portálu.

Široké dubové dveře byly pootevřené.

Simon zaklel. Sáhl do kapsy a ucítil chladnou ocel kostelního klíče. Jak pro všechno na světě...?

Nervózně se rozhlédl po světnici po vhodné zbrani. Očima přelétl kamna a zastavil se na řeznickém noži. Sáhl po něm, byl chladný a těžký. S ním se vydal ven.

Stopy jednoznačně zanechal velký muž a vedly z aleje přímo do kostela. Simon se tiše kradl sněhem, nůž držel před sebou jako šavli, dokud nedošel k portálu. Odtud zvenčí nebylo v temném kostele nic vidět. Sebral veškerou odvahu a vstoupil dovnitř.

Vzadu stále ještě ležel mrtvý farář. Krvácející Ježíš na kříži hleděl vyčítavě na Simona z druhé strany apsidy, po stranách ve výklencích stály malé dřevěné sošky mučedníků s tvářemi ustrnulými ve smrtelném zápase. Byly to sošky umučených, zabitých a probodnutých stvoření, jako svatý Šebastián vlevo od Simona, kterého probodlo šest šípů.

Na lešeních, která sahala po obou stranách až ke galerii, se třpytila jinovatka. Simon ještě popošel kupředu, když slyšel, jak si někdo hlasitě odplivl. S nožem v ruce se prudce otočil a hekticky prohlížel stíny, které mučedníci zanechali na zdi.

„Zahoď tu kudlu, než si ublížíš, mastičkáři,“ ozvalo se odněkud seshora. „A přestaň se krást kostelem jako zloděj. Nebyl bys první zloděj milodarů, kterýho jsem pověsil.“

Hlas se zdál přicházet z galerie. Když Simon vzhlédl, viděl za zpuchřelou balustrádou velkou zachumlanou postavu. Límec kabátu měla zvednutý, měkký klobouk vražený hluboko do čela, takže byla vidět jen špička obrovského orlího nosu. Od postavy stoupaly malé obláčky kouře. Mezi kloboukem a rozcuchaným černým vousem svítily bdělé oči, které posměšně shlížely na Simona.

„Bože můj, Kuisle!“ zvolal Simon s úlevou. „Vy jste mě ale vyděsil!“

„Když se budeš příště někudy krást, tak se laskavě podívej taky nahoru,“ radil mu kat a slézal z lešení. „Jinak ti vrah skočí za krk a je po učeným doktorským životě.“

Když dorazil dolů, oklepal si prach z děravého pláště a pohrdavě si odfrkl. Dlouhým troubelem dýmky ukázal na mrtvolu faráře.

„Tlusťoch, který se užral k smrti... A proto pro mě posíláš? Jako kat a ras jsem odpovědný za mrtvý zvířata, ale do mrtvých farářů mi nic není.“

„Myslím, že ho někdo otrávil,“ oznámil Simon tiše.

Kat tiše pískl. „Otrávil? A teď si myslíš, že bych ti mohl říct, jaký to byl jed?“

Simon přikývl. Schongauský kat byl považován v širokém okolí za mistra svého oboru, nevládl jen mečem, ale výborně znal i léčivé byliny a jedovaté rostliny. Ať už to byl vývar z námelu a zahradní routy při nechtěném těhotenství, pár pilulek proti zácpě nebo prášek na spaní z máku a baldriánu. Mnozí prostí lidé zašli při nemoci raději ke katovi než k felčarovi. Byl levnější a neodešli nemocnější, než k němu přišli. Už často se Simon ptal kata na radu při záhadných nemocech, k velké nelibosti svého otce.

„Nemohl byste se na něho trochu blíž podívat?“ požádal Simon a ukázal na ztuhlého faráře. „Možná najdete nějakou stopu ukazující na vraha.“

Jakob Kuisl pokrčil rameny. „Nevím, k čemu by to bylo. Ale pro mě za mě, když už tady jednou jsem...“ Zhluboka vyfoukl kouř z fajfky a zvědavě obcházel mrtvolu na zemi kostela. Pak se sklonil a zběžně faráře prohlédl. „Žádná krev ani stopy po škrcení, ani stopy boje,“ zamumlal a přejel po farářově sutaně, na níž byly zbytky zmrzlých zvratků. „Proč si myslíš, že ho někdo otrávil?“

Simon si odkašlal. „Vdolky...,“ spustil.

„Vdolky?“ Kat tázavě pozvedl husté obočí.

Simon pokrčil rameny. Pak katovi v krátkosti pověděl, co mu sdělili kostelník a hospodyně. 

„Asi bude lepší, když pak se mnou zajdete na faru,“ navrhl nakonec Simon a šel ke vchodu. „Možná jsem něco přehlídl.“

Když prošli portálem, pohlédl Simon tázavě na Jakoba Kuisla. 

„Jak jste se vůbec dostal do kostela? Klíč mám přece já...“

Kat mu s úšklebkem ukázal tesařský hřeb. „Tahle kostelní vrata slouží jen jako záclony. Není divu, že se po kraji potlouká tolik zlodějů milodarů. Kostely by mohly rovnou zůstat otevřený.“

Když došli na faru, zavedl Simon kata do světnice a ukázal na dva vdolky a zvratky na zemi.

„Musel jich podle hospodyně sníst asi půl tuctu,“ řekl. „Všechny natřené medem. Magda ostatně tvrdí, že na ně žádný med nedala.“

Jakob Kuisl vzal opatrně jeden vdolek do svých obrovských tlap a přičichl k němu. Přitom zavřel oči a jeho mohutné nozdry se nadmuly jako u koně. Vypadalo to, jako by chtěl vdolek nosem do sebe vsát. Nakonec ho odložil, klekl si a čichal ke zvratkům. Simon cítil, jak se mu dělá špatně. V komoře byl pach kouře, žíravé kyseliny a tlení. A ještě něčeho, co nedokázal přesně zařadit.

„Co... co to děláte?“ zeptal se Simon.

Kat se narovnal a poklepal si na svůj orlí nos.

„Na ten se pořád ještě můžu spolehnout,“ ušklíbl se. „Každou i nejmenší nemoc ti vyčenichám z pitomýho nočníku. A z týhle kaše smrdí smrt. A z těch vdolků taky.“

Vzal pečivo ještě jednou do ruky a začal je drobit. „Jed je v medu,“ zamumlal nakonec. „Je cítit po... Kousek vdolku zvedl k nosu, nakonec se znovu ušklíbl. „Myší chcanky. Myslel jsem si to.“

„Myší chcanky?“ zatvářil se Simon zmateně.

Jakob Kuisl přikývl. „Tak smrdí bolehlav. Jedna z nejjedovatějších bylin tady u nás. Ochrnutí stoupá docela pomalu od nohou nahoru až k srdci. Můžeš se sám při umírání pozorovat.“

Simon zděšeně potřásl hlavou.

„Který satan si něco takovýho vymyslel? To přece nemohl být nikdo ze vsi, nebo ano? Žárlivý pacholek by prostě praštil Koppmeyera klackem zezadu přes hlavu. Ale něco takovýho!“

Kat zamyšleně žvýkal studenou fajfku, pak náhle vyšel z teplé světnice a šel přede dveře.

„Kam chcete jít?“ volal za ním Simon.

„Ještě jednou si pořádně prohlídnu faráře,“ zabručel Jakob Kuisl. „Něco tady nesouhlasí.“

Simon se bezděčně ušklíbl. Kat zavětřil krev. A když už byl jeho rozum vyburcován, běžel tak precizně jako norimberské kapesní hodinky.

Zpátky v kostele se Jakob Kuisl naklonil nad mrtvolou a podrobně ji prohlížel. Aniž se dotkl těla, obcházel je, jako by přesně studoval jeho polohu. Andreas Koppmeyer ležel na náhrobním kameni a vše nasvědčovalo tomu, že se na něj časně ráno doplazil sám. Podivná ale byla jeho poloha vzhledem k reliéfu Matky boží s náznakem svatozáře. Farářovy vlasy byly plné ledových krystalků, ležel schoulený na boku, takže byl vidět jen jeho profil. Tvář zatím dostala barvu zmrzlého kapra. Levou paži měl přitisknutou k tělu, pravá se zdála ukazovat na nápis nad Madonou.

„Sic transit gloria mundi,“ zamumlal kat. „Tak pomíjí světská sláva...“

„On ten výrok dokonce zarámoval. Podívejte sám!“ Simon ukázal na škrábance kolem nápisu. Linie byla roztřesená, jako by ji Koppmeyer vyryl do ledu z posledních sil. „Bylo mu zřejmě jasné, že to s ním spěje ke konci,“ uvažoval Simon. „Starý Koppmeyer měl vždycky smysl pro humor, to se mu musí nechat.“ 

Kat se sklonil a přejel po kamenném reliéfu Marie, nad jejíž hlavou byla svatozář.

„Jedno mě udivuje,“ mumlal. „Tohle je přece náhrobní kámen, že ano?“

Simon přikývl. „Celý zdejší kostel je jich plný. Proč se ptáte?“

„Podívej se sám, ty osle.“ Kat ukázal rozmáchlým gestem na vnitřek kostela. „Na jiných náhrobcích jsou vždycky vidět ti zemřelí. Páni radní, soudci, bohaté ženské. Ale tohle je bezpochyby Matka boží. Žádná ženská není tak domýšlivá, aby si nechala vytesat svatozář.“

„Možná byl tenhle reliéf věnován kostelu jako dar,“ dohadoval se Simon.

„Sic transit...,“ zamumlal ještě jednou kat.

„Tak pomíjí světská sláva,“ přerušil ho Simon netrpělivě. „Já vím, ale co to má společného s vraždou?“

„Možná nic s vraždou, ale s nějakou skrýší,“ prohlásil Kuisl najednou.

„Skrýší?“

„Nevyprávěl jsi mi, že farář celou poslední noc pracoval v kostele?“

„Ano, ale...“

„Podívej se pořádně na ty drápance,“ vyzval ho kat. „Co tě napadá?“

Simon se sklonil a pozorněji se zadíval na čáru vydrápanou na ojíněné ploše. Poznání ho zasáhlo jako blesk z čistého nebe.

„Ten kruh nevede kolem celého nápisu,“ vydechl. „Ale jen kolem prvních dvou slov...“

„Sic transit,“ řekl Jakob Kuisl a ušklíbl se. „Učený pan doktor jistě taky ví, co to znamená.“

„Takže průchod...,“ zamumlal Simon nepřítomně. Teprve pak pochopil.

„Skrz... náhrobní kámen?“ zašeptal nevěřícně.

„Ten musíme přirozeně nejdřív odsunout.“ Kat už se chystal odtáhnout obrovskou mrtvolu Andrease Koppmeyera stranou. Popadl ho za sutanu a odvlekl ho kus za oltář.

„Tady bude prozatím v klidu,“ prohlásil. „Není třeba, aby se nějaká babka při modlení růžence vyděsila k smrti.“ Pak si plivl do dlaní. „A teď zčerstva do práce.“

„Ale ten náhrobní kámen... určitě váží několik centů,“ namítl Simon.

„No a?“ Jakob Kuisl už zatím tesařským hřebem nadzvedl zapuštěnou náhrobní desku. Pak ji oběma rukama trochu pozvedl a pomalu ji sunul, kousek po kousku. Svaly na krku se mu napínaly.

„Když to dokázal odsunout ten tlusťoch farář, tak to nemůže být tak těžký, co říkáš?“ supěl.

Masivní kamenná deska přistála se skřípavým bouchnutím přímo vedle Simonových nohou.

Magdalena Kuislová klečela v krvavé slámě a tiskla ruce k velkému zmoženému břichu selky Hainmillerové. Trhla sebou, když jí selka zakřičela přímo u ucha. Rodička křičela už celé hodiny, Magdaleně připadalo, jako by to byly celé dny. Včera večer přišla společně s porodní bábou Martou Stechlinovou do domu Hainmillerových. Zprvu všechno ukazovalo na normální porod. Tety, neteře, sestřenky a sousedky už rozprostřely čerstvou slámu a sítiny, připravily horkou vodu a prostěradla, ve světnici voněl pelyněk. Josefa Heinmillerová ležela s rudou hlavou a klidně a pravidelně tlačila. Byl to její šestý porod a zatím všechny přestála bez obtíží.

Avšak pak ztrácela Josefa čím dál víc krve. Nejdřív bylo prostěradlo jen růžové od prasklé plodové vody, ale brzy na něm bylo krve jako na jatkách. Ale dítě prostě nechtělo ven. Počáteční sténání rodičky přešlo v hlasitý křik, takže její muž neustále zděšeně klepal na dveře a hlasitě se modlil ke svaté Margaretě. Vejít dovnitř se neodvážil, tohle byla ženská záležitost. Avšak pokud by jeho žena nebo dítě neměly přežít porod, pak věděl už teď, kdo na tom nese vinu: proklatá porodní bába.

Marta Stechlinová hmatala v nitru rodičky po vzpříčeném dětském tělíčku. Ruce měla až k loktům v jejím břiše, ale přesto se jí nedařilo dítě zachytit. Porodní bába měla tvář postříkanou krví a zalitou potem, neustále mžikala, když jí kapky potu padaly do očí.

Magdalena ustaraně pohlédla k tetám a sestřenicím. Šeptaly si, odříkávaly růženec a neustále ukazovaly na porodní bábu. Teprve nedávno, sotva před rokem, padlo na Martu Stechlinovou podezření z vraždy dětí a z čarodějnictví. Jen rychlý zásah Magdalenina otce a mladého medika ji zachránil před upálením. Podezření ale na ní ulpělo jako smůla. Sice ji nadále volali k porodům nebo ji žádali o byliny proti horečce, ale za jejími zády se spořádaní občané křižovali a dělali ochranná znamení proti zlým kouzlům.

Stejně jako to dělají za mnou, pomyslela si Magdalena a odhrnula si černé vlasy z tváře. Její jinak tak veselé oči hleděly unaveně a zarputile, v hustém obočí se hromadil pot. Vzdychala, když nadále rytmicky stlačovala břicho rodičky.

Magdalena byla vděčná, když se jí Stechlinová před půl rokem zeptala, jestli k ní nechce jít do učení. Jako katova dcera neměla právě velkou volbu. Katovské řemeslo bylo nečisté, lidé se katovi a jeho rodině vyhýbali. Provdat se vlastně mohla zase jen za jiného kata, a protože to nechtěla, musela se prostě o sebe postarat sama. V jednadvaceti letech se už nemohla nechat živit od rodičů.

Povolání porodní báby bylo pro ni v podstatě přesně to pravé. Koneckonců znala od otce všechno o bylinách. Věděla, že pelyněk pomáhá při vnitřním krvácení a petržel se postará o to, aby nechtěné děti vůbec nepřišly na svět. Uměla připravit mast z husího sádla, melisového cukru a skopových kostí a věděla, jak hmoždířem rozmělnit konopná semena, aby zbavila mladou dívku neplodnosti. Když však teď viděla tolik krve, šeptající tetky a křičící rodičku, najednou si přece jen už nebyla tak jistá, jestli chce opravdu být porodní bábou. Dál tlačila a tiskla břicho rodičky, ale myšlenky jí odbíhaly. Viděla se v jiném světě stát spolu se Simonem před oltářem, s květinovým věnečkem ve vlasech. Měli děti a on se jako uznávaný lékař města staral o skromnou obživu. Mohli by...

„Neutápěj se ve snech, děvče! Potřebujeme novou vodu!“ Marta Stechlinová obrátila k Magdaleně krví postříkanou tvář. Snažila se, aby mluvila klidně, ale její oči prozrazovaly něco jiného. Magdaleně připadalo, že ve svraštělé tváři čtyřicátnice přibylo několik vrásek. Vlasy jí v posledním roce téměř úplně zešedivěly.

„A mech na zastavení krvácení!“ dodala ještě porodní bába. „Ztratila už příliš mnoho krve.“

Magdalena se probrala ze snění a přikývla. Když šla do chodby, přelétla pohledem přetopenou temnou světnici. Okenice na oknech byly zavřené a škvíry ucpané slámou a blátem. Na lavicích kolem ohně a u stolu seděly ženy ze sousedství a ustaraně a nedůvěřivě sledovaly vyčerpanou porodní bábu a její mladou pomocnici.

„Zdrávas Maria, Pán je s tebou...“ Některé staré ženy se začaly hlasitě modlit růženec. Zřejmě se domnívaly, že Josefa Hainmillerová už brzy půjde k milému Pánubohu.

Magdalena pospíchala do chodby, vzala z brašny porodní báby chomáč mechu a z měděnce na kamnech naplnila mísu vodou. Když opět vešla do světnice, uklouzla na zvlhlé slámě a natáhla se jak široká tak dlouhá. Voda vystříkla na sukně starých žen.

„Sakra, nemůžeš dávat pozor!“ obořila se na ni jedna ze sousedek. „A vůbec, co tu má taková mladá holka jako ty pohledávat? Proklatá katova děvko!“

Druhá sousedka se přidala. „Je pravda, co se říká. Přináší to neštěstí, když má člověk v domě kata.“

„Je u mě v učení,“ zasupěla porodní bába, zatímco se dál hrabala v břiše křičící Hainmillerové. „A teď jí dejte pokoj a raději mi přineste čistý plátno.“

Magdalena stiskla zuby a donesla z chodby novou vodu. Po tváři se jí kutálely zlostné slzy. Když se vrátila, ženské se ještě neuklidnily. Bez ohledu na křik rodičky si zase začaly šeptat a ukazovaly na ni.

„Co má znamenat to neustálý mytí?“ přihlásila se jedna ze starších tetek. Její tvář byla černá od sazí, v ústech jí trčely poslední tři žluté zuby. „Voda ještě nikdy při těžkým porodu nepomohla! Meruzalka a divoká majoránka, tím se musí vykouřit satanáš. Možná svěcená voda by pomohla, ale přece ne obyčejná voda ze studny, to je směšný!“

Magdalena už toho měla dost. „Vy hloupý ženský!“ rozkřičela se a prudce postavila mísu na stůl. „Co víte o léčení! Ze svinstva a z hloupých keců, to je to, z čeho lidi onemocní.“ Čpavý pach česneku a kouře jí už příliš dlouho stoupal do nosu. Rychlými kroky pospíšila k oknu a rozrazila zavřené okenice. Světnice se rozsvětlila a kouř táhl ven.

Členky rodiny a sousedky zadržely dech. Platilo to jako zákon, že se při porodech nesměla otvírat okna. Věřilo se, že čerstvý vzduch a chlad znamenají smrt pro každého novorozence. Na chvíli byl slyšet jen křik rodičky, který pronikal až na ulici.

„Myslím, že bude lepší, když teď odejdeš,“ zašeptala Marta Stechlinová a opatrně se rozhlédla. „Tady už mi stejně nemůžeš pomoct.“

„Ale...,“ chtěla namítnout Magdalena.

„Jdi,“ přerušila ji porodní bába. „Bude to pro nás pro všechny lepší.“

Pod káravými pohledy žen vyšla Magdalena ven. Když zavřela dveře, slyšela za sebou šepot a bouchání okenic. Polkla a s námahou se snažila zadržet slzy. Proč jen je vždycky tak tvrdohlavá! Vlastnost, kterou zdědila po otci a která ji už často přivedla do nesnází. Je možné, že návštěva u Hainmillerové byla její poslední v roli porodní báby. O jejím chování se bude mluvit po celé vesnici. A u Stechlinové aby se taky raději nějakou dobu neukazovala.

Povzdechla si. Unaveně si přehodila přes rameno kožený vak s nůžkami, děravými prostěradly a několika mastmi a vydala se na cestu zpátky do Schongau. Třeba dnes alespoň uvidí Simona. Když na něho Magdalena pomyslela, cítila, jak se jí zmocňuje žádost. Zlost ustoupila a udělala místo příjemnému svědění v břiše. Už tomu bylo hodně dlouho, kdy spolu strávili pár společných hodin. Bylo to o Třech králích. Koledníci táhli od domu k domu a mladíci děsili malé děti divokými zvířecími maskami. Nikdo si nevšiml, že jedna dvojice, skrytá za maskami, zmizela ruku v ruce dole u Lechu v jednom seníku.

Klapot koňských kopyt vytrhl Magdalenu ze snění. Po široké, stromy lemované silnici, která byla po kolena zasněžená, proti ní klusal kůň s jezdcem. Magdalena přivřela oči a zadívala se pozorněji. Teprve teď si všimla, že na statném koni nesedí muž, ale žena. Zdálo se, že není odtud, rozhlížela se kolem sebe, jako by něco hledala.

Magdalena se rozhodla počkat na cizinku na kraji silnice. Když se k ní jezdkyně přiblížila na několik kroků, poznala, že musí pocházet z bohatého domu. Měla na sobě temně modrý jemně tkaný přehoz, pod nímž vykukoval bílý kabát a leštěné kožené boty. Na rukou, které nápadně volně držely uzdu, měla kožešinové rukavice. Nejnápadnější však byly její rusé vlasy, které vykukovaly zpod sametového čepce, a jemně řezaná aristokraticky bledá tvář. Jezdkyni mohlo být kolem pětatřiceti, byla urostlá a určitě nebyla místní. Spíš to vypadalo, že přijíždí z většího města, možná ze vzdáleného Mnichova. Ale co k ďábelu pohledává tady v Altenstadtu?

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se Magdalena a nasadila vstřícný úsměv. Cizinka se na okamžik zarazila, pak se rovněž usmála.

„Můžeš, děvče. Hledám svého bratra. Je farářem v této obci. Andreas Koppmeyer se jmenuje.“

Naklonila se k Magdaleně a podala jí ruku v rukavici.

„Jmenuji se Benedikta Koppmeyerová. A ty?“

„Magdalena Kuislová. Já jsem... tady porodní bábou.“ Jako vždycky připadalo Magdaleně zatěžko zmínit se, že je dcerou zdejšího kata. Často se pak lidé pokřižovali nebo s mumláním hleděli jiným směrem.

„Magdalena, hezké jméno,“ pokračovala dáma a ukázala na vak. „Vidím, že právě přicházíš od porodu. Proběhl dobře?“

Magdalena přikývla, s pohledem skloněným k zemi. Doufala, že si jezdkyně nevšimla, jak se červená.

„To jsem ráda,“ řekla dáma a opět se usmála. „Nevíš, kde je kostel mého bratra?“

Magdalena se bez dalších slov obrátila a vrátila se na vesnickou ulici. V podstatě byla ráda, že na cizinku narazila. Trochu rozptýlení jí udělá dobře.

„Jeďte za mnou, není to daleko.“ Ukázala na západ. „Tam hned za pahorkem už uvidíte kostelík svatého Vavřince.“

„Doufám, že je můj bratr doma,“ poznamenala Benedikta Koppmeyerová a elegantně seskočila z koně, aby svému ryzákovi dopřála odpočinek. „Napsal mi dopis. Zdá se, že je to důležité.“

Vedla koně za uzdu a následovala Magdalenu po vesnické silnici. Škvírami v okenicích po levé a po pravé straně sledovali vesničané obě ženy nedůvěřivými pohledy.

Simon pohlédl do černé díry, která se před nimi otevřela. Z pravoúhlého otvoru k nim vál zatuchlý vlhký vzduch. Dolů vedly příkré, do skály vytesané schody, už po několika stupních se cesta ztrácela ve tmě.

„Půjdeme tam?“ zeptal se. Když kat temně přikývl, nerozhodně se rozhlédl. „Budeme potřebovat světlo,“ poznamenal nakonec.

„Vezmeme si tohle.“ Jakob Kuisl ukázal na dva stříbrné pětiramenné svícny, které stály na oltáři. „Pánbůh nám to nebude mít za zlé.“

Vzal oba svícny a zapálil je u obětní svíčky, která neustále hořela ve výklenku před sochou svatého Šebastiána probodnutého šípy.

„A teď pojď.“

Podal Simonovi druhý svícen a už scházel po vlhkých a kluzkých schodech dolů. Simon ho následoval. Najednou ucítil zvláštní pach, ale nedokázal ho zařadit a pach zase rychle zmizel.

Schody byly nejen kluzké, ale i příkré, víc jak stopu vysoké, teprve z desátého došlápli na dno komory. Jakob Kuisl prohlížel svícnem prostor s téměř čtvercovým půdorysem. Povalovaly se tu rozbité sudy a zpuchřelé latě. V jednom rohu stárnul rozbitý kříž s vybledlým Ježíšem, z něhož odprýskala barva. V jiném rohu ležely sbalené vybledlé plesnivé látky s výšivkami obětních beránků a křížů. Když Simon na uzel sáhl, látky se mu rozpadaly pod rukou.

Jakob Kuisl zatím otevřel truhlu, která stála napříč ve středu krypty. Vytáhl zrezivělý svícen a dohořelou obětní svíci. S odporem hodil předměty zase zpátky do truhly na ostatní krámy. „Svatý Antoníne, díky tobě! Našli jsme kramárnu kostela,“ zavrčel. „Nic než haraburdí!“

Simon souhlasně přikývl. Vypadalo to tak, že se sem po staletí odkládalo všechno, co už se nahoře k ničemu nehodilo. Byla to tedy přece jen náhoda, že mrtvý farář ležel přesně na té desce?

Kat obcházel hromadu harampádí uprostřed krypty. Simon zatím obhlížel zdi, po kterých tančily ve světle svící nadlidsky velké stíny. Ve středu, jemu přesně naproti, ležela hromada prken, rozbité židle a obrovský dubový stůl, který byl nohama vzhůru opřený o zeď. Za stolem něco bíle svítilo. Simon se šel podívat, co to tam je, a přejel po tom místě prstem.

Když prohlédl ve světle svícnu prst, byl bílý od vápna.

Teprve teď si opět připomněl pach, který ucítil už předtím na schodech. Bylo tu cítit vápno. Vápno a čerstvá malta.

„Kuisle!“ zvolal. „Tak myslím, že tu přece jen něco je!“

Když kat uviděl čerstvou maltu, odstrčil jediným pohybem masivní dubový stůl stranou. Za ním byl vidět čerstvě zazděný nevysoký portál.

„Podívejme se,“ vydechl Jakob Kuisl, zatímco nohama odhrnoval ostatní harampádí stranou. „Farář skutečně při přestavbě sám přiložil ruku k dílu. Jenomže jinak, než jsme si mysleli. Vypadá to, jako by tenhle vchod čerstvě zazdil.“ Zabořil prst do ještě mokré malty.

„Co je asi za tím?“ zeptal se Simon.

„Ať mě vezme ďas, jestli to není něco cennýho,“ prohlásil Jakob Kuisl a vyškrabával tesařským hřebem čerstvou maltu ze spár, dokud se neobjevily cihly. „Chtěl bych se vsadit, že přesně proto byl farář zavražděn.“

Nohou kopl do zazděného portálu. Několik cihel vypadlo a pár dalších kopanců stačilo k tomu, aby se cihlová záplata sesula celá. Rozvířilo to prach, který zahalil zející portál. Teprve když se prach usadil, uviděl Simon vzadu další prostor. Stálo tam něco velkého, a zřejmě i těžkého, ale byla příliš velká tma, aby to rozeznal.

Kat překročil hromadu sutě a protáhl se nízkým otvorem. Simon slyšel, jak uznale pískl.

„Co je?“ snažil se Simon nakouknout do právě otevřené kobky, ale zatím viděl jen rozložitá záda Jakoba Kuisla a slyšel jeho dutý hlas uvnitř.

„Bude nejlíp, když se na to sám podíváš,“ vyzval ho kat.

Simon s povzdechem následoval kata. Skrčený prolezl úzkým obloukem a posvítil svícnem do druhé místnosti.

Uprostřed jinak prázdné kobky spočíval na kamenném kvádru obrovitý sarkofág, zcela prostý, bez ozdob. Jen na hlazeném mramorovém víku byl vytesán místo kříže meč s širokým jílcem dobře pět stop dlouhý. Hrot čepele ukazoval na latinský nápis v podnoží. Simon šel blíž, aby ho rozluštil. 

Non nobis, Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam.

„Ne nám, Bože, ne nám, ale svému jménu dej slávu.“

Odněkud znal tento výrok, ale nemohl si vzpomenout, kdy a kde ho četl. Tázavě pohlédl na kata, který rovněž zamyšleně zíral na nápis.

Kuisl nakonec pokrčil rameny. „Ty jsi přece učenec,“ zavrčel. „Tak se předveď a ukaž, že tvoje svinsky drahý učení taky k něčemu je.“

Simon se musel bezděčně usmát. Jakob Kuisl mu nikdy neodpustí, že studoval na univerzitě, zatímco jemu to bylo kvůli nečestnému stavu zapovězeno. Kuisl neměl nejmenší mínění o učených mastičkářích a Simon mu musel dát často za pravdu. Ale teď by zřejmě pro ně bylo lepší, kdyby přece jen studium v Ingolstadtu nepřerušil po sedmi semestrech pro nedostatek peněz a pro vlastní lenost.

„Já nevím, odkud ten výrok znám, ale přísahám, že to zjistím. A pokud...“

Odmlčel se, protože se mu zdálo, že zaslechl ve vedlejší kryptě nějaký šramot. Kroky, které se rychle vzdalovaly. Něco se otřelo o zeď. Nebo se mýlil? Dunivé podzemní klenby mohly člověku ledacos zveličit. Nebo že by ten zvuk přicházel seshora z kostela?

Kat zřejmě neslyšel nic. Zatím ohmatával zdi a zkoumal, jestli neobjeví nějaký jiný zazděný vstup.

„Pokud je to tak, že toho tlusťocha někdo otrávil kvůli něčemu tady dole,“ mumlal, „tak tady musí být víc než jen kamenný hrob. Nebo...“ Obrátil se opět k sarkofágu. „Tajemství je uvnitř.“

Obešel kamenný kvádr a přitom prohlížel a ohmatával spáru pod víkem sarkofágu. Nakonec svícen odložil stranou, přistoupil k hlavě sarkofágu, označené hlavicí meče, a pokusil se víko odstrčit. Přitom mu celá tvář zrudla.

„Kuisle! Nemůžete přece... To je rušení klidu mrtvých!“ zvolal Simon.

„Ale co!“ odfrkl si kat a dál se pachtil s víkem. „Mrtvým je to jedno. A tenhle bude už tak dlouho mrtvý, že si sotvakdo z živých bude chtít stěžovat.“

Pak kamenné víko zaskřípalo a Simon fascinovaně přihlížel, jak se o píď posunulo, když se Jakob Kuisl do něho ze všech sil opřel. Kat sám dokázal pohnout s deskou, kterou kdysi jistě usazovalo na místo několik mužů.

A jistě pro to potřebovali taky nějaké nářadí a provazy...

Simona pokaždé znovu udivovala obrovská katova síla. Víko zaskřípalo po kamenných bocích sarkofágu a zase o kousek popolezlo. Ukázala se štěrbina na dlaň široká.

„Nečum tady a raději mi trochu pomoz!“ nadával Kuisl a supěl.

Simon zabral, jak jen mohl, i když si nebyl jistý, že to bude nějaká velká pomoc. Po několika minutách posunuli desku dobře o dvě stopy. Kuisl se narovnal, sebral svícen a posvítil dovnitř. Linul se odtud zatuchlý pach. Z rakve se na ně šklebila lebka. Bledé kosti ležely mezi prachem a rezavými částmi brnění. Kat sáhl po jedné kosti a podržel ji na světle. Simon prodělal anatomická studia v Ingolstadtu, takže hned poznal, že se sice jedná o pažní kost, ale neobvykle velkou.

„Při mé duši,“ zašeptal Kuisl, „tak obrovskou kost jsem ještě v celým svým životě neviděl. To musel být pořádný kus chlapa...“

Simon polkl, když si představil, jak paže rytíře máchá mečem tak velkým, jaký byl vyrytý na víku. 

„No ovšem, ten meč,“ vydechl vzrušeně, protože najednou měl silné nutkání prohrabat hrob tohohle mysteriózního válečníka. V mysli mu vytanuly balady o Artušovi a rytířích kulatého stolu, které na univerzitě četl mnohem raději než věčně stejné litanie o čtyřech různých tělesných šťávách. „Podívejte se, jestli je v rakvi i meč!“ vyzval šeptem Jakoba Kuisla.

Kat vytahoval z nitra sarkofágu části brnění, rezavé cáry drátěné košile, hnědé uschlé hadry a nakonec stehenní kost, velkou jako obušek.

Jenom meč tam nebyl.

Kat už to chtěl vzdát, když jeho ruce najednou narazily na něco studeného, hladkého. Opatrně to vytáhl. Byla to mramorová tabulka velikosti knihy. Společně pohlédli na vytesaný text, na němž každé jednotlivé písmeno bylo pozlaceno tepaným zlatem. Text byl rovněž latinský jako na kamenném kvádru. Simon nahlas překládal.

Ale dám je dvěma svědkům svým, kteří budou prorokovati tisíc dvě stě a šedesáte dnů, oblečeni jsouce v pytle. Ale když dokonají svědectví své, šelma vystupující z propasti válku povede proti nim, a zvítězí nad nimi, i zmorduje je.

„Co je to za zmatený blábol!“ nadával Kuisl. „Kdo z toho má být moudrý!“

„Taky nevím, co si s tím počít,“ přiznal Simon a otáčel mramorovou tabulku. „Ale zdá se, že je to důležité. Jinak by to neleželo tady v sarkofágu. Žádný meč, jenom tahle tabulka...“

Nestihl domyslet, jakému účelu mohla sloužit, byl ze zamyšlení prudce vytržen, když se vedle v kryptě rozlehly kroky. Někdo šel po schodech dolů! V náhlém strachu Simon nahmatal na zemi ležící stehenní kost a držel ji před sebou jako klacek. Kat vedle něho pevněji sevřel stříbrný svícen. Oba čekali na to, až se kroky přiblíží. Nakonec se v portálu objevil obličej. Výjimečně hezký obličej.

Magdalena vstoupila do kobky a za ní hned další žena, rudovláska s bledou tváří. Každá držela v ruce obětní svíčku a hleděly překvapeně na oba muže před sebou.

„Co pro všechno na světě tady děláš, Simone?“ zeptala se Magdalena. „A co proboha zamýšlíš s tou kostí, co máš v ruce?“

Simon rozpačitě vrátil kost do rakve.

„To je dlouhé vysvětlování,“ povzdechl si. „Pojďme raději nahoru.“

Nahoře před vchodem do kostela dřepěl za jedním z šikmých, sněhem zavátých náhrobních kamenů muž v černém a tiše klel. Přišel pozdě! Ten tlustý kněz už zřejmě žvanil. Jinak se nedalo vysvětlit, jak ten mastičkář tak rychle mohl najít kryptu. A teď věděli o tajemství taky ještě ty dvě ženské a ten mohutný chlap. Ta věc se mu vymkla z rukou! Bude muset zjistit, kdo jsou ti lidé a zda od nich nehrozí nebezpečí. Zvlášť ten zachmuřený obr neustále kouřící fajfku by jim mohl být nebezpečný, to cítil. Měl v sobě něco, co ho zneklidňovalo. Obavy se mu pod sutanou rozlézaly po těle jako nepříjemní mravenci.

Hekticky vytáhl zpod sutany malou skleněnou fiolu, vzal z ní několik kapek a potřel se jimi na krku a za ušima. Omamná vůně fialek se roznesla studeným vzduchem a cizinec se okamžitě cítil jistý a nenapadnutelný. Pochyboval, že by ti prosťáčci tam dole našli víc než on a jeho druzi. Ale pro jistotu jim zůstanou v patách. Možná se dá vyzvědět víc o tom medvědovi, páchnoucím tabákem.

2

Simon, kat a obě ženy mlčky vyšli po úzkých schodech z krypty nahoru. Teprve když seděli ve farářově světnici a Magdalena zvědavě zírala na Simona, začal vyprávět. Ale už po několika slovech se zarazil. Ve svém rozčilení se zapomněl zeptat, kdo je ta krásná žena vedle Magdaleny. Rozhodně žádná z vesnice, to bylo jasné. Magdalena si všimla jeho tázavého pohledu.

„Já jsem vás ještě nepředstavila,“ řekla. „To je Benedikta Koppmeyerová, sestra zdejšího faráře. Hledá svýho bratra.“

Jakob Kuisl, který dosud zachmuřeně bafal z fajfky, se rozkašlal. Za hustými oblaky kouře nebyla jeho tvář téměř vidět. Simon zaraženě pohlédl stranou. Po chvíli se Benedikta chopila slova.

„Co je s mým bratrem? Něco se přece stalo, poznám to na vás.“

Konečně se Simon vzmužil a váhavě promluvil: „Nuže, váš bratr je, jak to mám říct, on je...“

„Je mrtvý,“ přerušil ho Kuisl. „Tuhý a mrtvý. Modlete se za něho. Bude to potřebovat.“

S tou větou vstal a vyšel ven. Skřípění dveří dlouho doznívalo, zatímco Simon stále ještě hledal slova. Tvář Benedikty Koppmeyerové, už beztak bledá, se zdála být ještě trochu průsvitnější. Nechápavě pohlédla na Simona.

„Je to pravda?“ zašeptala. „Andreas je mrtvý?“

„Co to má znamenat?“ zeptala se teď Magdalena. „Simone, vysvětli to!“

Simon v duchu proklínal beztaktnost toho zachmuřeného dřeváka kata. Zažil ho už častěji v takových situacích, přesto byl vždy znovu zmatený jeho hrubým vystupováním, které se vůbec nesrovnávalo s oním Jakobem Kuislem, který celé hodiny ležel v knihách nebo si hrál na honěnou v zahradě se svými dětmi, dvojčaty Georgem a Barbarou.

Po jistém váhání Simon vylíčil, co se stalo. Zdálo se, že se farářova sestra během jeho vyprávění opět vzchopila. Naslouchala soustředěně, se sevřenými pěstmi a s pohledem, který Simonovi prozrazoval, že tato vznešená paní už ve svém životě musela zvládnout i jiné rány osudu.

„Já nevím, co se tu odehrává,“ prohlásila nakonec. „Ale teď se alespoň vysvětluje dopis, který mi bratr poslal. Píše v něm o nějakém vzácném nálezu a že neví, na koho se má obrátit. Můj bratra a já...“ Zarazila se, na chvíli zavřela oči a rty stiskla do úzké čárky. „Byli jsme si velmi blízcí. Nebylo to poprvé, že se mě ptal na radu v důležité záležitosti. Vždycky dal na svou malou sestru...“ Přinutila se k úsměvu.

„Smím se zeptat, kdy přesně jste dostala dopis?“ zajímal se Simon tiše.

„Před třemi dny. Okamžitě jsem vyrazila sem.“

„Odkud?“

Benedikta Koppmeyerová na něho tázavě pohlédla. „Ještě jsem to nezmínila? Z Landsbergu, dole na Lechu. Můj nebožtík manžel tam měl obchod s vínem. Už několik let vedu obchod sama.“

A zřejmě ne špatně, pomyslel si Simon, když přeměřil elegantní oblečení obchodníkovy vdovy. Znovu pohlédl do její jemně řezané tváře, do níž se již zaryly první vrásky stáří. Její ústa měla v sobě něco zdráhavého a současně tvrdého. Tato žena byla zvyklá udělovat příkazy. Její oči naproti tomu měly téměř dětský půvab. Oblečení odpovídalo střihem nejnovější francouzské módě. Celý její zjev vyzařoval noblesu. Něco, co Simon v Schongau příliš často postrádal. „Předpokládám, že byste ještě jednou ráda viděla svého bratra,“ řekl po chvíli. Obchodnice přikývla. Napřímila se a zastrčila si prameny uvolněných rudých vlasů do drdolu. Nakonec vyšla za Simonem ven.

„Évidemment,“ zašeptala, když ve svých široce střižených šatech prošustila kolem Simona.

Byl okouzlen. Ta vznešená dáma z Landsbergu se nejen oblékala francouzsky, ona i francouzsky hovořila! Jak mimořádná žena!

Magdalena pospíchala za nimi. Kdyby se Simon otočil, všiml by si temného výrazu v její tváři. Ale ten byl myšlenkami ještě zcela u elegantní, světaznalé cizinky.

Po hodině se ve třech vydali na cestu zpátky do Schongau. Předtím ale nechali uložit Koppmeyerovo tělo do márnice vedle kostela a pak Simon s Magdalenou počkali venku, než se Benedikta Koppmeyerová o samotě rozloučí se svým zesnulým bratrem. Když opustila márnici, připadala Simonovi klidná a vyrovnaná. Rozhodně svůj žal nedávala najevo. 

Jakob Kuisl zmizel, což Simona nijak zvlášť neudivovalo. S hrubými, často urážlivými katovými způsoby mělo mnoho lidí problém, ale Simon ho zatím znal dost dobře, aby to přehlížel. Domníval se, že člověk prostě nemůže být žádný lidumil, když ve svém životě musí pověsit, setnout nebo rozčtvrtit tucty zločinců. Ještě dobře si vzpomínal na poslední popravu asi před rokem. Jeden z žoldnéřů, kteří tehdy bestiálně zavraždili tři děti v Schongau, skončil vpletený v kole. Jakob Kuisl mu zlámal veškeré údy a teprve po dvou dnech ho udusil. Během celé procedury, během všeho řevu, sténání a vzlykotu nebylo na Kuislovi poznat jediné hnutí citu. Ani škubnutí oka, žádné zachvění, nic.

Ti tři bez kata šli teď mlčky vedle sebe. Simon často pohlížel na Benediktu Koppmeyerovou, která vedla za uzdu koně hlubokým sněhem. Zdálo se, že je zcela ponořená do svých myšlenek. Simon se neodvažoval ji oslovit. I Magdalena mlčela, s pohledem zachmuřeně upřeným dopředu na silnici. Simon se několikrát pokusil s ní promluvit, ale ona odpovídala tak jednoslabičně, že toho raději nechal. Co to do ní jen vjelo? Udělal jí něco? Miloval ji, i když věděl, že manželství s nečistou dcerou kata je vyloučené. Jeho otec se ho neustále snažil přesvědčit, aby se raději dvořil některé z bohatých schongauských měšťanských dcer. Simon byl u žen v místě oblíbený. Oblékal se podle nejnovější módy, dbal na pěstěný zevnějšek a vždycky měl na rtech šaramantní lichotku. Že se svou výškou pěti stop patřil spíš k menším mužům, dámy přehlížely. S jednou nebo druhou se už potěšil v okolních senících, avšak od té doby, co poznal Magdalenu, se to změnilo. Fascinovala ho svým temperamentem, ale i vzděláním a znalostmi o léčivých a jedovatých bylinách. I když její tvrdohlavost a občasné záchvaty vzteku nijak neusnadňovaly zřídkavé chvilky, kdy mohli být spolu o samotě.

Na druhou stranu, která žena už je jednoduchá?

Jak tak v zamyšlení následoval ženy, jedle kolem cesty prořídly. Před nimi se rozprostřela pole, za nimi se dal rozeznat Lech jako zelená stuha ve sněhu. Před nimi se v jasném zimním dnu zvedalo na pahorku město Schongau se svými věžemi a hradbami. Simon si oddechl, když konečně došli k městské bráně. Benedikta vedle něho najednou působila vyčerpaně. Rozhodla se ubytovat v hostinci U zlaté hvězdy, dokud se smrt jejího bratra nevysvětlí. Simon jí to chtěl rozmluvit, ale jediný její pohled ho umlčel. Obchodníkova vdova nevypadala tak, že by strpěla odpor.

Simon se v myšlenkách vrátil do krypty a k nápisu na rakvi.

Non nobis, Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam...

Kde už tenhle výrok četl? Bylo to v Ingolstadtu na univerzitě? Ne, to muselo být později. Takže v Schongau? Ve městě byla vlastně jen tři místa, kde bylo víc knih než jen bible a pár selských kalendářů. První byla Simonova komora, přesněji řečeno truhla vedle jeho postele. Druhé byla komora v katovně, kde Jakob Kuisl uchovával ve skříni knihy o bylinách, jedech, ale i skripta o nových léčebných metodách. Třetí místo byla příjemně vyhřátá knihovna měšťana Jakoba Schreevogla, přítele knih, který byl Simonovi od vražd dětí v minulém roce přátelsky nakloněný. Tehdy Simon zachránil jeho dceru.

Schreevogl... knihovna...

V Simonově hlavě se rozezněl jemný zvonek.

Aniž čekal na ženy, proběhl městskou bránou, takže oba ospalí biřici překvapeně vzhlédli.

„Kam najednou tak pospícháš, Simone?“ volala za ním Magdalena.

„Musím... něco vyřídit,“ křikl Simon už v běhu. A brzy jim zmizel z očí, když zabočil do postranní uličky.

„To se mu stává často?“ zeptala se Benedikta.

Magdalena pokrčila rameny. „Zeptejte se ho raději sama. Někdy si myslím, že ho vůbec neznám.“

Simon proběhl Mincovní ulicí a kolem radnice. Na náměstí vzadu se řadily elegantní domy patricijů. Tříposchoďové budovy s nádhernými balustrádami, štukovými výzdobami a pestrými nástěnnými malbami, které svědčily o blahobytu jejich obyvatel. Město sice během Velké války trpělo, ale páni radní uchránili svůj majetek pro nové lepší časy. Zaplacením tučného výkupného město uniklo švédskému plundrování. Předměstí sice nepřátelské oddíly spálily, domy tady na náměstí si ale přece jen zachovaly ještě něco z lesku uplynulých staletí, kdy bylo Schongau mocným obchodním městem. Jen drolící se omítky a částečně oprýskané vybledlé barvy prozrazovaly, že na své lepší časy město na řece zatím marně čeká. Život probíhal jinde, ve Francii, v Nizozemí, možná ještě v Mnichově a Augsburgu, ale jistě ne tady v bavorském koutě na okraji Alp.

I když do setmění ještě zbývalo dost času, byly ulice města jako vymetené. Lidé se stáhli do svých domovů a zahřívali se u ohně ve světnici nebo u kuchyňských kamen. Za skleněnými okny zasazenými do měšťanských fasád svítila tu a tam svíce nebo olejová lampa. Simonovým cílem byl tříposchoďový dům Schreevoglových na levé straně náměstí. Kdykoliv jen mohl, navštěvoval dobře uspořádanou knihovnu mladého radního. Byl si zatím téměř jistý, že ten výrok z krypty četl tady. Někdy při listování mu musel padnout do oka.

Na druhé zazvonění mu otevřela služebná Agnes, která ho pozdravila kývnutím hlavy. V pozadí se ozval radostný výkřik. To byla Clara, která mu s otevřenou náručí běžela naproti. Od společného dobrodružství téměř před rokem byl Simon pro desetiletého sirotka, kterého Schreevoglovi přijali ke svým vlastním dětem, něco jako strýc. Vyskočila k němu a zachytila se rukama jeho kabátu s opičí obratností.

„Strýčku Simone, přinesl jsi mi něco z trhu?“ volala. „Sušené švestky nebo medový konfekt? Řekni, máš?“

Simon se smíchem setřásl holčičku. Vždycky, když navštívil knihovnu Jakoba Schreevogla, nezapomněl se zastavit i u Clary. Většinou měl pro ni s sebou malý dárek, preclík, dřevěnou panenku nebo kandované ovoce.

„Ty jsi jako malé klíště! Víš to? A ještě k tomu zmlsané!“ Opatrně jí projel rukou vlásky. „Tentokrát s sebou nic nemám. Podívej se v kuchyni, jestli pro tebe kuchařka nemá pár křížal.“ 

Clara našpulila pusu a zmizela. Na širokém schodišti, které vedlo do horních poschodí, byly teď slyšet kroky. Jakob Schreevogl v županu a pantoflích přicházel proti Simonovi. Kolem krku měl ovázanou šálu. Byl bledý a lehce pokašlával, ale tvář se mu rozjasnila, když Simona spatřil.

„Simone! Jak rád vás vidím!“ zvolal ze schodiště a rozevřel paže. „Při tomhle psím počasí je člověk vděčný každému, kdo ho navštíví a vnese do jeho stále stejných čtyř stěn trochu rozptýlení.“

„Vy vypadáte spíš na to, že byste potřeboval postel a znalého doktora,“ odvětil Simon starostlivě. „Náhoda tomu chce, že je právě jeden přítomen. Mám snad...?“ Sáhl po lékařské brašně, kterou už s sebou vlekl od dnešního rána. Avšak Jakob Schreevogl odmítl.

„Ale co, je to obyčejná rýma. Polovina města je nemocnější než já. Jenom doufejme, že Pánbůh ochrání naše děti.“ Mrkl na medika. „Beztak si myslím, že byste neměl chuť na nějakou dlouhou domácí návštěvu. Doprovoďte mě raději do knihovny. Tam je dobře zatopeno, a když budete mít štěstí, najde se tam i zbytek toho černého ďábelského moku.“

Simon ho následoval nahoru, vyhlídka na šálek horké kávy ho hnala ke spěchu. Jakob Schreevogl teprve dík jemu poznal požitek nového módního nápoje. Simon získal poprvé tato hnědá zrna před dvěma lety od jednoho saracénského obchodníka a od té doby tomuto nápoji propadl. A zřejmě učinil závislým i patricije Schreevogla, společně v knihovně pěstovali opravdové kávové orgie. Po třetí konvici se jim pak otevřela díla i tak nudných církevních učitelů, jako byli Johann Damascenus nebo Petrus Lombardus.

Simon vešel do knihovny a rozhlédl se. V rohu dřevem obložené místnosti hořela malá litinová kamínka, na stěnách se v lesklých regálech z třešňového dřeva řadila kniha za knihou. Jakob Schreevogl byl zámožný, jeho otec vybudoval z malé hrnčírny největší manufakturu v kraji. Po smrti otce vkládal mladý Schreevogl hodně peněz do své velké vášně, sbírání knih. Vášeň, kterou s ním Simon sdílel.

Patricij mu ukázal na lenošku a nalil mu horkou kávu. Jakob Schreevogl byl urostlý a měl jako všichni Schreevoglovi špičatý, lehce zahnutý nos, který mu visel málem do kávy. Zatímco mladý radní usrkával horkou kávu, vyptal se Simon na městské zasedání rady z dnešního rána. Věděl, že na programu dne byla důležitá témata.

„Jak to vypadá? Rozhodla městská rada, jak se má postupovat proti té bandě vrahů?“

Jakob Schreevogl vážně přikývl. „Vyšleme zřejmě patrolu, která se vydá po nich pátrat.“

„To jste ale přece udělali už jednou!“ namítl Simon.

„Já vím, já vím,“ povzdechl si Schreevogl. „Ale tentokrát se musí pátrání dobře promyslet a potřebujeme schopného vůdce. Uvažujeme, kdo pro to přichází v úvahu.“

Simon přikývl. Záležitost byla ostatně příliš vážná pro pár opileckých biřiců. Banda loupežníků už celé týdny ohrožovala krajinu. Byl přepaden jeden obchodník a dva statkáři. Obchodníka zabili, oběma statkářům se podařilo uprchnout. Mluvili o přinejmenším tuctu mužů vyzbrojených luky, mnozí z nich ale měli kuše a někteří dokonce muškety. Tedy skutečné ohrožení, pokud ne pro město, tak pro jeho okolí.

„Pokud se městská rada brzy s těmi darebáky nevypořádá, budeme asi muset poslat do Mnichova kurýra a požádat o vojáky!“ Jakob Schreevogl tiše zaklel. „Ale tomu se chce rada rozhodně vyhnout. Vojáci stojí peníze, jak víte.“ Mávl rukou. „Ale nechme politiky, nudí mě. Vy jste přišel kvůli něčemu jinému.“