Charlotte Jacobi

Parfumerie
Douglas

Svět vůní

IKAR

Charlotte Jacobi

DIE DOUGLAS SCHWESTERN

Das Paradies der Düfte

Copyright © 2022 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel, punchdesign

Titelillustration © by shutterstock.com, Elisabeth Ansley/Trevillion Images

Translation © 2023 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-5071-6

Table of Contents

Přehled hlavních postav

Prolog

Část první

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Část druhá

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Část třetí

25

26

27

28

Část čtvrtá

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Epilog

Stopy minulosti

Poděkování

Přehled hlavních postav

Rodina Hardersova

Catherine Hertha Marie Johanna Hardersová

(nar. 20. listopadu 1900 v Hamburku)

prodavačka parfémů

Alma Lucie Thea Hardersová

(nar. 19. ledna 1905 v Hamburku)

prodavačka parfémů, Hertina mladší sestra

Johannes Harders

(nar. 19. ledna 1905 v Kellinghusenu, kraj Steinburg)

malíř

Helena Hardersová, rozená Franzenová

(nar. 23. února 1875 v Altoně)

majitelka salonu

Rodina Carstensova

Maria Margarethe „Marie“ Carstensová

(nar. 1. srpna 1876 v Kellinghusenu)

majitelka parfumerie

Anna Dorothea Carstensová

(nar. 26. září 1879 v Kellinghusenu)

Mariina sestra, majitelka parfumerie

Julius Christian Karstadt

(nar. 12. května 1885 v Drážďanech)

prokurista, Annin snoubenec

Odile Carstensová, rozená Dubois

(nar. 12. května 1861 ve Štrasburku)

nevlastní matka sester Carstensových

Rodina Schaltova

Eugenie Anna Schaltová

(nar. 6. května 1897 v Danzigu)

prodavačka

Adolf Hermann Schalt

(datum a místo narození neznámé)

Eugenin otec

Emilie Albertine Schaltová, rozená Röslerová

(datum a místo narození neznámé)

Eugenina matka

Rodina Lambertova

Pauline Lambertová, rozená Dumasová

(nar. 28. července 1854 v Grasse)

bývalá majitelka parfumerie v penzi, malířka

Bernadette Dumasová, rozená Coquardová

(nar. 15. srpna 1838 v Grasse, zemřela 1. září 1880 v Grasse)

Paulinina matka

Philippe Lambert

(nar. 14. července 1872 v Grasse)

knihař, Paulinin syn

Alexandre Lambert

(nar. 7. listopadu 1848 v Grasse)

novinář, bývalý Paulinin manžel

Marcel Lambert

(nar. 20. ledna 1864 v Grasse)

synovec bývalého Paulinina manžela

Berta Edith Kolbeová, rozená Krekelerová

(nar. 26. srpna 1880 v Höxteru)

majitelka továrny na mýdlo, Marcelova partnerka

Jakob Silberstein

(nar. 1. března 1858 v Grasse)

pianista, bývalý milenec Pauline

Rodina Wangova

Anjing Wang

(nar. 29. ledna 1901 v přístavním městě Kantonu,
provincie Kuang-tung)

překladatel u firmy Hapag, kuchař

Rulan Wang

(nar. 11. října 1899 v přístavním městě Kantonu,
provincie Kuang-tung)

masérka, Anjingova sestra

Xu Li Wang

(nar 29. listopadu 1855 v přístavním městě Kantonu,
provincie Kuang-tung)

knihkupec, Anjingův strýc

V Berlíně

Elise Charlotte Marie „Liselotte“ Nagelschmidtová,
rozená Peterová

(nar. 9. srpna 1887 v Belgardu, západní Prusko)

majitelka továrny na kosmetiku a poradkyně u firmy
Elise Bocková GmbH

Elise Bocková, rozená Heidecková

(nar. 23. února 1866 v Gröningenu, kraj Oschersleben)

zakladatelka umění moderní kosmetiky značky Elise Bocková

Ludwig Scherk

(nar. 1. května 1880)

majitel velkoobchodu a obchodník

Alice Scherková, rozená Carschová

(nar. 11. února 1888)

jeho žena, vystudovaná zpěvačka

Walter Scherk

(nar. 8. března 1913)

jejich starší syn

Fritz Scherk

(nar. 26. února 1918)

jejich mladší syn

Marta Ginschorová

(nar. 1897)

expedientka ve firmě Scherk

V New Yorku

Karl Vollmoeller, vlastním jménem Karl Gustav Vollmöller

(nar. 7. května 1878 ve Stuttgartu)

spisovatel, mecenáš

Anna May Wong

(nar. 3. ledna 1905 jako Wong Liu-tsong v Los Angeles, Kalifornie)

americká herečka

Josephine Bakerová

(nar. 3. června 1906 jako Freda Josephine McDonald
v St. Louis, Missouri)

tanečnice

Emma Arévalo, rozená Wenzová

(nar. 30. března 1902 v Hamburku),

manželka kapitána Arévala

Kapitán Javier Esteban Aréval

(nar. 27. listopadu 1864 v Iquique, Chile)

manžel Emmy Arévalo, ledkový baron

Další osoby

Franz Georg Mülder

(nar. 19. prosince 1899 v Schütorfu)

účetní

Wilhelm „Willi“ Baumann

(nar. 4. prosince 1897 v Altoně)

zahradník – krajinář

Elisabeth Henriette „Henny“ Henckelová

(nar. 18. září 1878 v Billwärderu na Bille)

učitelka francouzštiny

Emil von Seggern

(nar. 7. října 1885 v Oldenburgu)

pronajímatel nemovitostí, ve významném postavení
u firmy Krupp

Robert Bethge

(nar. 24. června ve Wanne)

strážmistr

Knuth Fedder

(nar. 5. září 1875 v Altoně)

nadstrážmistr

Uwe Hauer

(nar. 22. července 1874 ve Wansbecku)

lodník

Hinnerk Carlos Nieland

(nar. 28. května 1895 ve Šlesvicku)

rejdař

Wilhelm „Willy“ Brix alias Hakon William Heger

(nar. 25. ledna 1895 v Rüde u Glückburgu)

Hinnerkův prokurista

Eugen Fuchs

(nar. 6. října 1861 v Ecully)

notář

Miklós „Niki“ László, rozený Nicholaus Leitner

(nar. 20. května 1903 v Budapešti)

autor divadelních her

Fritz von der Höh

(nar. 5. června 1896 ve Wanne)

strojvůdce u říšské železnice

Arnold Friedrich Georg Diestel

(nar. 2. března 1857 ve Valparaísu, Chile)

senátor a první starosta Hamburku

Clara Luise Marie Emma Sophie Claudine Mathilde
hraběnka z Castel-Rüdenhausen

(nar. 15. října 1861 v Suttenu)

Anna Magdalena „Marlen“ Kleinertová, rozená Sutorová

(nar. 22. července 1878 v Řeznu)

majitelka detektivní a informační kanceláře v Lübecku

Prolog

1876

„Vůně pomerančů!“

První, co Pauline Lambertová, rozená Dumasová, ucítila, byly pomeranče. Dvaadvacetiletá žena v bílých letních šatech věděla, že pro svrchní tón parfému se používají intenzivní vůně, které ovšem rychle vyprchají. Často to byla lehká citrusová aromata, jako grapefruit, mandarinka, bergamot nebo sladké ovocné vůně. Pauline se naučila, že parfémy se skládají z různých tónů, které se úplně rozvinou teprve po jisté době. Každá fáze se skládá nejméně z pěti částí, takže každý parfém má minimálně patnáct ingrediencí.

„Vůně hlavy nebo svrchního tónu většinou rozhoduje, jestli parfém odpovídá individuálnímu požadavku nebo ne,“ citovala slova svého mentora, starého parfumera monsieur Gaillarda. Všechno, co jí během let o tvorbě parfému vyprávěl, si poznamenala do poznámkového sešitu, který si obstarala výhradně k tomu účelu.

Dnes seděl vytáhlý starý muž na stánku na trhu před štíhlou ženou s kaštanovými vlasy svázanými do uzlu. Měla s sebou čtyřletého syna Filipa. Celá desetiletí tady Gaillard prodával mýdla a parfémy vlastní výroby. V nabídce měl také umělecky vytvořené kytice ze sušených květin. Pauline ho od dětství obdivovala. Po obstarání nákupů si často dopřála rozhovor s mezitím už téměř slepým parfumerem. Když ji nechal přivonět k červenému flakonu ve tvaru skleněného šnečího domku, schválně zavřela oči. V duchu procházela fázemi, jak se vůně vyvíjí, podle toho, jak měla poznamenaná Gaillardova poučení v sešitě. Po hlavě následovalo srdce, střední tón, který se uplatnil, teprve když zmizel svrchní tón. Intenzivní vůně středního tónu dávala parfému vlastní identitu. Proto se často užívaly vonné látky, jako jablko, maliny, švestky nebo kokos. Také květinové vůně se dobře hodily pro vytváření srdce, jak se Pauline už naučila. Vůně květin jsou jejich city, napsal podle monsieur Gaillarda kdysi jeden německý básník. Ale v tomto případě rozpoznala něco jiného: „Broskve?“

Starý pán spokojeně přikývl a přidržel lahvičku u nosu také synu Filipovi. Ten však jen nakrčil nos a ušklíbl se: „Páchne to.“

Matce byla jeho reakce trapná, ale parfumer se zasmál a vysvětlil: „Pro děti jsou tyhle vůně moc silné.“ Potom se zeptal: „A základ?“

Věděla, že základní tón spočívá v závěru vůně a zůstává také po doznění hlavy a srdce. Nejčastěji ho tvoří silně vonící oleje. Zvlášť intenzivně voní například pačuli a vanilka. Ale u parfému ve šnekovitém flakonu rozpoznala Pauline jiný základ: jasmín. Získávání základních složek parfémů bylo nejen náročné, ale také velmi drahé. Z jedné tuny květů se získal jen litr vzácného jasmínového oleje. To byl důvod, proč ojedinělé a dlouhotrvající vůně měly svou cenu – a proč si je Pauline nemohla dovolit.

Moc ji to mrzelo, nejen proto, že si tenhle parfém okamžitě zamilovala, ale také by koupí panu Gaillardovi ráda ukázala, jak si jeho nejnovější kreace cení.

„Voní božsky,“ horovala, když otevřela oči a se zamrkáním znovu uviděla tržiště v Grasse zalité ranním sluncem. „Bohužel mi muž zakázal kupovat něco jiného než nejnutnější potraviny – a jeho doutníky.“

No jo, její přísný manžel Alexandre. Byl novinář a psal mimo jiné pro týdeník Journal de Grasse et de l´arrondissement. Když Paulinin otec před šesti lety padl v německo-francouzské válce, byla velmi smutná. Tehdy byla ráda, že jí na začátku tak galantní Alexandre Lambert, který bydlel v podkroví ve stejném domě jako její rodina, odvedl svým dvořením myšlenky od ztráty otce. Byl velmi světaznalý svůdník – najednou byla Pauline nechtěně v jiném stavu a museli se vzít. Alexandrovu skutečnou povahu poznala příliš pozdě. Po svatbě ji nutil, aby mu od rána do večera sloužila. Matka, která trpěla po smrti otce trudnomyslností, péči o sedm Paulininých mladších sourozenců bez její pomoci absolutně nezvládala. Ještě krátce před smrtí muže s ním přišla Bernadette Dumasová, rozená Coquardová, posedmé a naposled do jiného stavu. Tak se stalo, že Paulininým nejmladším sourozencům, dvojčatům (obě byly holčičky), bylo teprve pět let. Pauline stálo nesmírné úsilí sladit Alexandrovy požadavky s potřebami své velké rodiny.

„Maminko, půjdeme už domů?“ žadonil teď její vlastní syn, který se na trhu nudil.

„Nejdřív musím dát tvé matce dárek,“ odpověděl monsieur Gaillard. Podal Pauline znovu červený flakon ve tvaru ulity, tentokrát zavřený. „Všechno nejlepší k narozeninám.“

„Vy si to ještě pamatujete?“ divila se Pauline.

Manžel Alexandre se dnes ráno ani neobtěžoval, aby jí popřál. Nevěděla, jestli na to zapomněl, nebo měl prostě špatnou náladu. Tu míval totiž poránu velmi často – a vlastně mu nejednou zůstala i po zbytek dne.

„Mamince je dvacet dva a mně bude napřesrok už pět,“ vysvětlil syn starému parfumerovi.

Pohladila malého láskyplně po slámově světlých vlasech. Byl vlastně jediným důvodem, proč to s mužem dosud vydržela.

Obrátila se k monsieur Gaillardovi s lahvičkou v ruce. Rudá barva zazářila v slunci. „To si přece nemůžu vzít.“

„Musíte, tu vůni jsem totiž vytvořil osobně pro vás,“ odpověděl parfumer. „Pamatuju si, že jste si loni musela koupit kytici k narozeninám sama, dobře si na to vzpomínám.“

Ani ona nezapomněla – už proto, že Alexandre udělal kvůli penězům za kytici hroznou scénu.

„Mockrát děkuju, monsieur Gaillarde, oplatím vám to v listopadu, až budete mít narozeniny vy,“ řekla dojatě Pauline a podívala se naproti k prodavačce Aubry, kde se její dvě pětileté sestry a šestiletý bratr žádostivě dívali na hromady tmavočervených třešní.

„Jeanne, Marion, Claude, pojďte, musíme ještě koupit doutníky pro strýce Alexandra.“

„Ale ty třešně vypadají tak lákavě,“ řekla malá Marion s prosebným pohledem.

„Ty si nemůžeme dovolit,“ opakoval její bratříček větu, kterou slyšel k Paulinině lítosti doma od dospělých až příliš často.

Musela se rozloučit s monsieur Gaillardem rychleji, než si přála, protože pohled na kostelní hodiny ukázal, že jsou na trhu moc dlouho. Krátce nato spatřila na dveřích obchodníka s tabákem Fourniera cedulku Pro nemoc zavřeno. Tím bylo jasné, že přijdou domů ještě později, než předpokládala, protože musí Alexandrovy doutníky sehnat někde jinde.

„Pojďte, děti, zajdeme ještě na Rue Amiral de Grasse.“

Na té ulici byl další obchod s kuřáckými potřebami. Na skladě měl také kubánské doutníky Romeo y Julieta, kterým dával manžel přednost.

Po cestě najednou uslyšela už deset let oblíbenou píseň Les temps des cerises. Mladý mužský hlas zpíval v doprovodu klavíru o času třešní – zrovna o nich. To zase sourozencům připomene lákavé tmavočervené ovoce z trhu.

Prázdný malý obchod, z jehož dveří se linula hudba, Pauline podivně přitahoval. V obou výkladních skříních stály hudební nástroje. Podle smutečního oznámení v novinách věděla, že starý obchodník s nástroji a notami zemřel o Velikonocích. Kdo tedy hraje na jeho klavíru?

„Písnička o třešních je krásná,“ zašeptal Filip matce.

Než mu mohla odpovědět, rozběhl se chlapec ve směru hudby.

Na volání nereagoval, takže musela chtě nechtě za ním. Když zaklepala na otevřené dveře, nikdo neodpovídal, zpěv a klavír klepání zřejmě přehlušily. Tři malí sourozenci následovali Pauline váhavě do obchodních prostor.

Protože přišli z prudkého provensálského slunce, působilo všechno uvnitř nějak ponuře. Chvíli trvalo, než se Paulininy oči přizpůsobily.

Uslyšela, že hudba a zpěv přestaly, a mužský hlas se pobaveně zeptal: „Jakpak se jmenuješ, chlapečku?“

„Já jsem Filip Lambert,“ představil se syn přesně v okamžiku, kdy prošla kolem prodejního pultu do nečekaně prostorné zadní místnosti zalité sluncem. Její blonďáček tam stál před klavírem, u kterého seděl mladík, na nohou sandály, oblečený v látkových kalhotách a bílé košili. Do usměvavé tváře mu padaly husté tmavé kudrny. Filip prohlásil: „Moc se mi líbí tvoje písnička o třešních.“

Mladík si teprve teď všiml Pauline.

„Dobré ráno, promiňte, prosím,“ omlouvala se rychle a všimla si, že se na ni pianista fascinovaně dívá tmavýma očima. „Můj syn sem prostě vběhl.“

„To beru jako kompliment,“ odpověděl mladík a zvedl se, aby jí podal ruku. „Mohl by při mém zpěvu taky utíkat pryč.“

„Pauline Lambertová,“ představila se spěšně.

„Jakob Silberstein.“

„Silberstein? Takže obchodník s hudebními nástroji byl…?“

„Ano, můj dědeček,“ potvrdil.

„Upřímnou soustrast.“

Teď vešla do místnosti také dvojčata a její bratr Claude.

Jakob se udiveně podíval na tři děti. „Ty jsou taky vaše?“

Pobaveně zavrtěla hlavou. „Ne, to jsou moji sourozenci, je nás celkem osm.“

Mladý klavírista se opatrně podíval do prostoru za sebou. „Ti ostatní taky ještě přijdou?“

Musela se zasmát. „Ne, nebojte se, dneska je nás na trhu jen pět. Ale teď musím do trafiky Marais.“

„Smím vás doprovodit?“ zeptal se. „Zajdu si pro noviny, kde jsem zadal inzerát na prodej obchodu. Chci vidět, jak nakonec vypadá.“

Když vyšla s dětmi z obchodu a vydala se směrem k trafice, ještě jednou se otočila. „Je škoda těch krásných prostor,“ prohodila lítostivě.

„Obchod mi taky bude chybět,“ přiznal Jakob. „Především proto, že u rodičů nemám místo pro klavír. To je samozřejmě velká škoda. Dávám totiž také sám hodiny klavíru.“

„Takže klavír prodáte spolu s obchodem?“ ujistila se Pauline.

Jakob přikývl. „To doufám. Přál bych si, aby připadl někomu, kdo ho ocení – a nadále mu poskytne domov.“

„To by byl můj případ,“ potvrdila Pauline. „Vždycky jsem toužila mít vlastní obchod. S parfémy, které sama vytvořím. Ale nemám ani dost peněz, abych dětem koupila třešně.“

„Taky bych si obchod rád nechal,“ opáčil Jakob smutně. „Dokud jsem tam mohl chodit, cítil jsem, že v něm dědeček ještě je. Ale rodiče už využití peněz za prodej několikanásobně naplánovali.“

Mezitím došli k trafice. U starého pana Maraise koupil Jakob noviny a Pauline doutníky pro manžela.

Venku před obchodem Jakob listoval na stránkách inzerátů a konečně našel ten svůj.

Pauline se ho zeptala: „Je všechno správně?“

Vážně přikývl. „Tady to stojí černé na bílém: o jednu vzpomínku na dědečka méně.“

„Možná už tam není,“ řekla Pauline, ukázala na prázdný prostor na začátku uličky a potom jemně položila ukazováček na Jakobovu hruď. „Třeba je tady.“

„Jste moc milá,“ podotkl rozpačitě. „Doufám, že se zase někdy sejdeme.“

Mezitím si všimla, že Jakob Silberstein nechal vytisknout pod prodejním inzerátem další anonci, ve které nabízel hodiny klavíru.

„Vždycky jsem se chtěla naučit hrát na klavír,“ svěřila se mu. „Jakmile si to budu moct dovolit, přihlásím se u vás.“

„Mohl bych vám také…,“ začal Jakob, ale v tu chvíli zatahal Filip matku za rukáv. „Mami, musíme jít, tatínek čeká na doutníky.“

To měl bohužel pravdu. Pauline podala Jakobovi na rozloučenou ruku, a když ji stiskl, naskočila jí husí kůže, přestože bylo vedro. Vypadal ještě mladší než ona – a navíc byla vdaná – ale nemohla popřít, že se jí moc líbí, přestože ho už asi nikdy neuvidí.

Když došli k činžáku, ve kterém žila její rodina a Pauline s Alexandrem, čekala na ni očividně nervózní matka Bernadette přede dveřmi. To bylo špatné znamení.

Pauline k ní přispěchala a všimla si tmavých kruhů pod očima v její vyhublé tváři.

„Kde se touláte?“ zasyčela Bernadette.

„Monsieur Fournier měl kvůli nemoci zavřeno, musela jsem pro Alexandra opatřit doutníky na ulici Amiral de Grasse,“ vysvětlila jí Pauline. „Zlobí se moc?“

„Zuří.“ Matka špitala, aby to neslyšely děti. „Mám mu radši přinést ty doutníky já?“

Dcera však zavrtěla hlavou. „Donesu mu je sama,“ odpověděla a vzala z košíku doutníky a nákup. Košík předala matce.

Ta se za ní soucitně dívala, jak jde nahoru do podkroví do Alexandrova miniaturního bytu, který s ním dcera od svatby před přesně pěti lety sdílela.

Mladá žena se jako už tolikrát cítila, jako by šla na popraviště. Představila si facku, kterou od Alexandra dostane. Takovou, kdy se pořádně rozpřáhne, až jí z očí vytrysknou slzy a v uších jí začne hučet.

Otevřela dveře mansardy.

„Jsem zpátky, Alexandře!“ zavolala.

Seděl u psacího stroje. Jako vždycky byl dobře oblečený. Měl sako, kalhoty a kravatu, zrzavé napomádované vlasy sčesané dozadu a knírek perfektně upravený.

„Monsieur Fournier byl nemocný, takže jsem musela…,“ začala, ale přerušil ji, a netrpělivě bouchl rukou do stolu.

„Buď ráda, že máš dneska narozeniny,“ zahučel. Ani nevzhlédl od psacího stroje, když třesoucí se rukou pokládala dřevěnou krabici s doutníky na mahagonovou desku, kam předtím udeřil.

To byl tedy dárek k narozeninám? Že jí výjimečně nenatloukl?

O pár minut později seděla Pauline v kuchyni a připila šálkem kávy svému odrazu v okně. „Všechno nejlepší, Pauline.“ Musí zůstat vzhůru, má před sebou náročný den, nejdřív přípravu oběda pro devět lidí. Ale chtěla si dopřát ještě chvilku na odreagování. Láskyplně přejela prsty Jakobův inzerát na výuku klavíru v novinách, které objevila na kuchyňském stole. Potom otevřela flakon od monsieur Gaillarda, zavřela oči a cítila, jak se kouzlo voňavé směsi šíří. Pauline Lambertová snila o novém životě.

Část první

1920

1

Tady vás rozmazlujeme vůněmi! Závan krásných vůní, které se v prodejně v sobotu testovaly, visel stále ještě ve vzduchu jako příjemná libá směs. Jednotlivé parfémy voněly předevčírem přirozeně intenzivněji, jak se prodavačky pokoušely najít každé zákaznici jedinečnou vůni, která se k ní hodí. Hertha Hardersová se moc ráda toho procesu zúčastnila. Devatenáctiletá dívka pomáhala už od dětství v parfumerii svých kmoter Marie a Anny Carstensových. Tento ráj vůní U nové zdi v centru Hamburku se jmenoval Douglas. Název byl už při otevření obchodu v roce 1910 v hanzovním městě perfektně zavedený, majitelky si ho vypůjčily od spřátelené firmy, která vyráběla mýdla. Dnes, 24. května 1920, oslavoval obchod desáté výročí existence. Dlouho to vypadalo, že parfumerie se toho dne nedožije. Hertiny kmotry se totiž dostaly kvůli světové válce od roku 1914 do finančních potíží. V dobách nedostatku musely Douglasovy sestry, jak se jim teď všeobecně říkalo, obchod dokonce dočasně zavřít. Nakonec přežil jen díky obchodním schopnostem Anny Carstensové, mladší z Hertiných kmoter.

Po skromném znovuotevření v minulém roce měla být oslava jubilea založení senzací. Hertha a její patnáctiletá sestra Lucie se spokojeně rozhlížely po obchodě. Společně s kmotrami a vedoucí prodavačkou Eugenií Schaltovou včera celou neděli všechno připravovaly: skleněné regály a lahvičky parfémů ve všech barvách a tvarech se třpytily jak o závod, na štukovaném stropu nebylo ani zrníčko prachu a vypadal jako čerstvě natřený.

Na několika stěnách, kde flakony nebyly vystavené, visely obrazy květinových polí kolem Grasse, francouzského města vůní. Marie Carstensová obrazy přivezla z jedné ze svých cest.

Hertina sestra Lucie se dívala starostlivě do výkladní skříně a upravovala si zrzavé lokýnky, které na cestě od vlaku trochu zvlhly, přestože měla deštník. „Doufám, že je to pro dnešek poslední přeháňka.“

„Určitě, už se ukazuje slunce,“ odpověděla přesvědčeně Hertha a kontrolovala si v zaskleném regálu hnědé vlasy ostříhané po bradu, pečlivě zvlněné.

Opětovně ji napadlo, že sestra ve výrazných moderních šatech vypadá podstatně starší než na patnáct. Někteří zákazníci dokonce považovali trochu větší, štíhlou Lucii za její starší sestru.

Náhle se rozezvučel zvonek u dveří obchodu, které se trochu ztěžka otevřely. Sestry spatřily starou dámu s bílými vlasy stočenými do uzlu. Měla na sobě lehký letní kabát a podpírala se o dřevěnou hůl s držadlem ve tvaru růže. Hertha nedokázala určit, jestli je skutečně zlaté. Také oblečení graciézní stařenky jako by nepatřilo do této doby, takže se nedalo poznat, zda bylo původně drahé. Ale když k ní Hertha pospíchala, aby jí přidržela dveře, ucítila, jak krásně ta dáma voní. Po vanilce a další exotické vůni, kterou prodavačka nedokázala jednoznačně rozeznat. To by se sestře Lucii určitě hned povedlo, protože byla na vůně expert, kterým se v odborném žargonu říkalo „nos“.

„Moc děkuji, mademoiselle,“ řekla stařenka a třpyt fialkově modrých očí a šarmantní úsměv jí propůjčily téměř dívčí půvab.

Její akcent se nedal přeslechnout, proto Hertha hned vytušila, kdo je ten první jubilejní host, a zeptala se francouzsky: „Vy jste madam Lambertová?“

Teď se vyplatilo, že Marie a Anna Carstensovy zaplatily kmotřenkám i jejich školitelce jazykový kurz u učitelky z Hamburku. Domnívaly se, že pokud Lucie a Hertha jednoho dne převezmou obchod, bylo by dobře, aby jednaly s četnými dodavateli parfémů ve Francii v jejich mateřském jazyce. Obě sestry vyrostly díky nevlastní matce pocházející z Alsaska dvojjazyčně. A se svými prodavačkami pravidelně mluvily francouzsky, aby se procvičily.

Zdálo se, že se staré dámě ulevilo, že Hertha ovládá její mateřštinu, a odpověděla také francouzsky: „Ano, to jsem já.“

Teď si byla Hertha jistá, že jde o Pauline Lambertovou, někdejší mentorku Marie Carstensové z Grasse, světového města parfémů. Byla tetou bankéře Marcela Lamberta, dlouholetého partnera ředitelky Douglasovy továrny na mýdla, Berty Kolbeové. Od Berty dostaly sestry Carstensovy před deseti lety licenci používat zavedené jméno Douglas pro svou parfumerii.

Pauline Lambertová teď Hertě vysvětlila: „Vlastně mě chtěl na nádraží vyzvednout synovec s Bertou Kolbeovou, ale noční vlak měl zpoždění, takže jsme se asi minuli – proto jsem přijela taxíkem. Doufala jsem, že se tady s oběma setkám.“

„Ještě tu nejsou,“ prohodila Hertha s politováním.

Pauline Lambertová se na ni tázavě podívala. „A Marie Carstensová?“

„Ta dorazí každou chvíli,“ uklidňovala Hertha Francouzku, o které jí její zaměstnavatelka vyprávěla, že měla kdysi vlastní překrásně zařízenou parfumerii v Grasse. „A kde máte zavazadlo?“

„Řidič byl tak laskavý a odvezl je přímo do domu mé snachy na Elbchaussee,“ odpověděla madam Lambertová a pozorovala s mírným úsměvem některé nezvykle formované flakony a obrazy plné květinové nádhery na stěnách – opravdová exploze barev.

„Staré lahvičky od parfémů a obrazy pocházejí od vás, že?“ vzpomněla si Hertha na vyprávění své zaměstnavatelky Marie.

„Ano, původně visely v mé parfumerii v Grasse a staré flakony jsem sbírala po celá léta,“ vyprávěla Pauline Lambertová. „Když jsem před několika lety chtěla odejít na odpočinek, odkázala jsem některé Marii. Mezitím mám také víc času na malování, takže moje prostory stejně praskají ve švech.“

„Mám ráda vaše obrazy už od té doby, kdy je Marie před válkou přivezla,“ svěřila se Hertha. „Zvlášť když panuje šedá, nevlídná zima, hned vyvolávají lepší náladu. Tenkrát jsem také začala malovat, ale nikdy se mi nepodařilo vytvořit něco tak působivého.“

Madam Lambertová se na ni zvědavě podívala. „A malujete ještě pořád?“

„Pokouším se,“ odpověděla Hertha ostýchavě. „Když k tomu najdu čas a osvítí mě múza. Otec mě nechává používat svůj ateliér. Je také malíř a stejně jako vy, velkorysý a milý člověk.“

„Děkuji. Někdy bych se ráda na vaše obrazy podívala,“ požádala starší umělkyně.

„Dva Hertiny obrazy visí vzadu u dveří do skladu,“ prozradila Lucie, která rozhovor zatím jen mlčky poslouchala. „Moje sestra je, pokud jde o její malířské umění, velmi skromná, ale slečna Carstensová je chtěla pověsit aspoň tam dozadu.“

V tu chvíli zazvonil v zadní místnosti telefon a Lucie spěchala ho zvednout.

Pauline Lambertová se vydala ke dveřím skladu a obdivovala dvě malá zarámovaná zátiší s květinami v porcelánových vázách. Barvy květů na pozadí, které Hertha nechala téměř úplně černé, jasně zářily.

„Vaše obrazy jsou velmi výrazné, mají propracovaný barevný kontrast,“ pochválila ji Pauline. „Měla byste s malováním pokračovat. Uskutečnění vašeho snu nemusí být na překážku vaší práci v parfumerii. Určitě existují lidé, kteří dokázali oboje,“ udělala potutelnou narážku na sebe.

Lucie se vrátila ze zadní místnosti. Na jejím ustaraném výrazu Hertha hned poznala, že něco není v pořádku.

„To byl váš synovec, madam,“ obrátila se Lucie na Pauline francouzsky. „Měli s Bertou Kolbeovou nehodu.“

* * *

Eugenie Schaltová se radovala ze sluníčka, které se po ranní přeháňce objevilo na obloze mezi mraky. Třiadvacetiletá prodavačka se naposled podívala na malebnou řeku Alster a pavilon na jejím břehu, shrnula si blond vlasy z obličeje a spěchala po ulici U nové zdi k parfumerii.

Před skleněnými dveřmi oklepávala kapky deště z deštníku, když za sebou uslyšela hluboký hlas, který jí připadal vzdáleně známý. „Dobré ráno, slečno Schaltová.“

Otočila se a spatřila nadstrážmistra Knuta Feddera v doprovodu mladšího kolegy, kterého ještě nikdy neviděla. Byl vysoký určitě skoro metr devadesát, měl krátké hnědé vlasy a fascinující tmavé oči, které působily trochu nejistě. To mu propůjčovalo přes jeho výšku a svalnatý hrudník něco křehkého. Eugenii připadal tak přitažlivý, že se obávala, že na něj nepřestane zírat. Rychle se proto obrátila na podstatně menšího čtyřicátníka vedle něj: „Dobré ráno, pan nadstrážmistře. Jak to vypadá s vašimi zády?“

Fedder si promnul knír a usmál se. „Výborně, houser je pryč.“ Ukázal na pohledného obra po svém boku. „To je můj nový kolega, policejní asistent Bethge, který k nám přišel z Porúří.“

„Těší mě,“ pronesl muž v uniformě hlubokým hlasem, ale nečekaně tiše.

„Nápodobně,“ odpověděla Eugenie upřímně.

Mladý policejní asistent zíral na prodavačku tak ohromeně, že z toho začala být nervózní a sklopila oči.

„Slyšel jsem, že dneska u vás bude velká jubilejní slavnost?“ obrátil se na ni Fedder.

„Ano, slečny Carstensovy vytrvaly už celých deset let,“ prohlásila Eugenie s jistou hrdostí.

„No, tak je možná dobře, že vás potkávám jako první,“ podotkl nadstrážmistr trochu zaraženě.

„Nemám bohužel totiž moc dobré zprávy.“

Eugenie si okamžitě začala dělat starosti.

„O co jde?“

„Vzpomínáte si na Uwe Hauera?“

„Samozřejmě.“ Eugenie se otřásla. Při zmínce toho jména si hned připomněla novinovou fotografii vyhublého námořníka s oholenou hlavou a zapadlýma očima. „To je ten lupič, kterého slečna Anna zavřela v zadní místnosti.“

Zloděj tehdy vykradl další dva obchody, kromě jiného obchod s pánskými oděvy, který tenkrát provozoval snoubenec Anny Carstensové v sousedním domě. Anna mu zachránila život, když lupiče přelstila a zavřela ho do zadní místnosti. Hauer jí při zatčení přísahal pomstu.

„Přesně ten,“ potvrdil Fedder. „Protože se před šesti lety přihlásil dobrovolně na frontu, dostal se předčasně z vězení.“

Eugenie si ještě připomněla, že přesně před rokem se objevil před parfumerií a potom při pohřbu otce Carstensových sester oholený muž. Tenkrát se obávala, že Hauer se vrátil, aby se Anně pomstil. Ale k její velké radosti vyšlo najevo, že nejde o zlodějského námořníka, ale Annina snoubence, o němž si mysleli, že padl, Julia Karstadta. Konečně ho půl roku od konce války propustili z francouzského lazaretu a chtěl se k rodině opatrně přiblížit. Ale teď začíná bývalý lupič Uwe Hauer zase tropit neplechu.

„Je tedy na svobodě – nebo zase něco spáchal?“ zeptala se Eugenie znepokojeně.

„No, jistým způsobem oboje,“ vysvětloval Fedder a jeho mladý kolega doplnil: „Jako první ho u nás udal trafikant, kterého praštil zezadu do hlavy a sebral mu celou tržbu. Jenže Hauer má na tu dobu alibi.“

„Zrovna popíjel v přístavní knajpě,“ upřesnil nadstrážmistr. „Má na to spoustu svědků.“

„Přirozeně ví, že ho máme na mušce, a sám se takového přepadení neodváží,“ řekl mladý Bethge.

„Myslíte, že může mít komplice?“ dokončila Eugenie jeho myšlenku.

Policejní asistent přikývl. „Možná to bylo takhle: Hauer dodal informace o trafice. Zjistil, kdy může jeho kumpán nejlépe zaútočit, a později si oba ptáčkové rozdělili kořist na polovic.“

„To je samozřejmě možné,“ souhlasil starší kolega. „A protože se může na vaši šéfovou ještě dost zlobit, napadlo mě, že vás radši budu varovat. Přece jen se díky Anně Carstensové octl na dost dlouho ve vězení.“

Eugenie vážně přikývla. „Rozumím. Ale s vaším svolením to řeknu Anně teprve dnes večer. Nechci jí zkazit oslavu jubilea.“

„Jasně,“ souhlasil nadstrážmistr. „Když tady bude dneska odpoledne tolik lidí, stejně si Hauer a jeho komplic nic nedovolí.“

Prodavačka přikývla. „To si taky myslím.“

Podívala se výkladní skříní dovnitř parfumerie, kde hovořila její mladší kolegyně Hertha a učnice Lucie se starší dámou. Doufala, že momentálně opravdu nejsou v nebezpečí.

Bethge si odkašlal. „Tedy, až do slavnosti dnes odpoledne má parfumerie zavřeno, jak jsem se dočetl. Ale od zítřka je zase pravidelně otevřená?“

Eugenie se na něj tázavě podívala. „Ano, potřebujete něco?“

„No, moje snoubenka má ve středu narozeniny,“ oznámil a prodavačka cítila jisté zklamání. Ale mohla přece předpokládat, že takový mužský je už zadaný. Jak asi jeho vyvolená vypadá?

„Přemýšlel jsem, jestli ji nemám překvapit parfémem.“

Eugenie spolkla svůj osten žárlivosti a přátelsky mu navrhla: „Jestli chcete, pojďte se mnou dovnitř, když už jste tady. Slečny Carstensovy určitě nebudou mít nic proti tomu, protože jsme stejně včera už všechno na slavnost připravily.“

Asistent se nejdřív potěšeně usmál, ale potom se trochu váhavě podíval na svého nadřízeného. „No, já nevím…“

Fedder se musel trochu natáhnout, aby mladíkovi poklepal na rameno. „Jen jděte, Bethge. Co člověk má, to má. Počkám naproti u stánku, stejně nejdřív potřebuju svou kávu a noviny.“

Policejní asistent se rozzářil a Eugenie si všimla, že má kolem očí roztomilé vrásky a v tvářích se mu dělají dolíčky.

„Tak jen pojďte dál, pane Bethge,“ povzbudila ho a opětovala jeho úsměv.

Nadstrážmistr Fedder ukázal na černou limuzínu, která právě zastavila před obchodem.

„Vidíte, zrovna dorazil pan Karstadt junior s Douglasovými sestrami.“

K velkému údivu Eugenie seděla na sedadle vedle Annina snoubence nevlastní matka obou sester, která se jinak společnosti zásadně vyhýbala. Přiměla se snad nejstarší členka rodu Odile Carstensová k tomu, aby v rámci jubilea poprvé navštívila parfumerii?

2

První vystoupil řidič, Annin snoubenec Julius. Pokynul Eugenii a mladému policistovi, obešel vůz a otevřel dveře pro spolujezdce. Jak je ten třicátník v na míru šitém obleku, s dozadu sčesanými světlehnědými vlasy a hnědozelenýma očima elegantní, pomyslela si Eugenie.

„Dobré ráno, slečno Schaltová!“ zavolal na ni a současně pozdravil policistu.

„Vítejte, pane Karstadte,“ odpověděla.

Teď vystoupila Odile, křehce vypadající nevlastní matka Douglasových sester. Dnes měla na sobě moderní šaty z tmavozeleného hedvábí a tvář decentně nalíčenou. Devětapadesátiletá žena vypadala úplně jinak než v minulém roce na pohřbu manžela, kde se s ní Eugenie poprvé setkala. Dokonce si i lehce namalovala rty! „Bonjour, madam Carstensová,“ pozdravila ji, zatímco dcery Marie a Anna vystupovaly ze zadních dveří. „Úžasně vám to sluší.“

„Maminko, to je naše báječná spolupracovnice Eugenie Schaltová,“ představila ji Marie.

Odile přikývla a ostýchavě se usmála. „Bonjour, mademoiselle, o vašem talentu jsem toho hodně slyšela.“ Obdivně si prohlížela průčelí obchodu a výkladní skříň s mnoha flakony. „To je krásná fasáda!“

„Vedle byl kdysi můj obchod s pánskými oděvy,“ vysvětlil Julius Karstadt a zahleděl se s trochu teskným pohledem na sousední budovu, kde mezitím sídlilo kloboučnictví. „Než jsem začal pracovat u strýce při správě obchodního domu.“

Anna, trochu baculatější z obou sester, mu položila útěšně ruku na rameno.

„Byls naším sousedem, když jsme se poznali, takže tvůj obchod stoprocentně splnil svůj účel.“

Julius se usmál a láskyplně ji políbil na tvář.

V tu chvíli spěšně vyšla z parfumerie Hertha Hardersová a obrátila se celá rozrušená na Anninu starší sestru: „Marie, madam Lambertová už je tady a čeká uvnitř, vzala si taxíka. Do auta jejího synovce a Berty Kolbeové narazil před nádražím náklaďák.“

„Proboha!“ vykřikla zděšeně Anna.

Odile si dala ruku před ústa a Marie stísněně vyhrkla: „Je to zlé?“

Všem se ulevilo, když Hertha zavrtěla hlavou. „Berta má zlomené zápěstí pravé ruky a monsieur Lambert levou nohu. Sám nám volal. Dorazí na zahájení včas, až dostanou sádru, která musí samozřejmě nejdřív uschnout.“

„To je mi jich líto,“ vyjádřila se soucitně Marie.

Odile promluvila svým záhrobním, pro ni typicky fatalisticky znějícím hlasem: „Člověk si nemůže být nikde ničím jistý.“

„V parfumerii Douglas ano,“ odporovala Marie a vzala matku jemně za loket. „Pojď, maminko, všechno ti konečně ukážeme.“

Eugenie věděla, proč je Odile, narozená ve Štrasburku, tak úzkostlivá. Jak jí Anna kdysi svěřila, nevlastní matku v dětství zneužíval německý strýc. Teprve nedávno se díky moderní psychologické terapii podařilo, že se odvážila vyjít z rodinného bytu na procházky kolem malebného kanálu Isebe. Eugenii zamrazilo při pomyšlení, jak někteří muži zacházejí s dívkami a ženami. Připomněla si přitom mladého policejního asistenta, který vedle ní trochu bezradně stál. Ten však vypadal, jako by nedokázal ublížit ani mouše.

„Půjdeme také dovnitř, pane Bethge? Určitě najdeme pro vaši snoubenku něco vhodného.“

Policista vděčně přikývl a nechal se odvést do obchodu.

Hned potom se parfumerie Douglas naplnila hlasy hostů. Anna a Marie ukazovaly nevlastní matce a postarší dámě Pauline Lambertové zařízení parfumerie a vyprávěly jim zábavné anekdoty. Doprovázela je Lucie Hardersová, kterou Pauline vyloženě fascinovala.

Francouzka se zvlášť zajímala o malý vykachlíkovaný prostor s umyvadlem, který se skrýval za vysokým regálem. Tam byly uložené čerstvé květy a lahvičky a fioly s různobarevnými tekutinami.

„Vyrábíte také svoje parfémy?“ zeptala se Pauline potěšeně.

„Dřív jsem to zkoušela častěji, ale momentálně mám dost práce s každodenními záležitostmi,“ povzdechla si Marie. „Nové pokusy dělá naše mladá Lucie, která, i když je jí teprve patnáct, má vynikající čich.“

Lucie se usmála. „Ale zatím nevzniklo nic, s čím bych byla spokojená.“

„Určitě se vám to brzy podaří,“ povzbudila ji madam Lambertová s přesvědčením. „Důležité je, abyste využívala exotické ingredience, nejen tradiční známé vůně.“

„Opatrujeme váš manuál jak oko v hlavě.“ Lucie ukázala na malý sešit vázaný v kůži. Vzala ho z pracovní plochy a podala staré dámě, která ho loni darovala Marii Carstensové. „Hodně mi při mých pokusech pomáhá.“

Madam Lambertová listovala s úsměvem na stroji psaným textem a ručně namalovanými obrázky.

„Veškeré vědění mého mentora monsieur Gaillarda… Originál byl dokonce napsaný rukou,“ vzpomněla si Pauline. „Jeho škrábanici jsme sotva rozluštili, a navíc byla stará knížka úplně rozedraná – vždyť za sebou měla skoro půl století.“

Když se vrátily do prodejny, radila právě Eugenie Schaltová panu Bethgemu, který vypadal, že výběr parfému je pro něj příliš těžký úkol.

„Máte fotografii své snoubenky?“ zeptala se. „Tak si budu moct lépe představit, jaký je typ.“

„Samozřejmě.“ Bethge nervózně vyhrabal z peněženky malou fotku a podal ji prodavačce.

Vyvolená policejního asistenta byla mladičká, určitě jí ještě nebylo dvacet. Ale ve tváři měla vyzývavý výraz, jako by toužila po světle reflektorů, a její póza působila skoro lascivně.

„Moc hezká,“ pochválila Eugenie zdvořile a sáhla po jednom z flakonů. „Mohla by se k ní hodit klasická květinová vůně. Quelques Fleurs od firmy Houbigant. Původní obchod byl založen už v roce 1775. Jean-François Houbigant byl dokonce dodavatelem francouzské královny Marie Antoinetty.“

„A pocházel z Grasse,“ doplnila s úsměvem madam Lambertová, zatímco mladý policista se skeptickým výrazem čichal k flakonu.

Eugenie se na něj tázavě podívala. „Nevypadáte nadšeně.“

„No,“ zakoktal Bethge. „možná je to přece jen pro mou Emmu trochu moc květinové.“

„Chápu,“ přikývla prodavačka a sáhla znovu do regálu. „Možná spíš něco sladce kořeněného.“

Vytáhla malou lahvičku ve tvaru kapky s tekutinou barvy platiny.

„To je L’Or od Cotyho,“ dodala a všimla si koutkem oka, jak pohled Pauline Lambertové potemněl.

Policejní asistent si naopak přivoněl a rozzářil se. „Ano, to si na ní dokážu moc dobře představit.“

Teď se do rozhovoru vmísila majitelka Marie. „Françoise Cotyho jsem poznala před deseti lety na světové výstavě v Bruselu dokonce osobně. Je to mistrovský parfumer.“

„Je geniální, to je pravda. A zaměstnanci jeho firmy jsou milí lidé,“ pronesla Pauline Lambertová rezervovaně. „On sám ovšem mezitím přijal odporné fašistické názory.“

Marie se podívala na svou mentorku překvapeně. „Vy tedy také znáte monsieur Cotyho osobně?“

Pauline přikývla a hořce dodala: „Ano, je to dobrý přítel mého muže. Oba sdílí stejné politické přesvědčení. A oba nenávidí Židy.“

Hertha, Marie a Eugenie se na sebe ustaraně podívaly. Všechny tři si všimly, že stará parfumerka a umělkyně působí nezvykle smutně. Je důvodem nehoda synovce a Berty Kolbeové nebo nepříjemné vzpomínky na manžela a Françoise Cotyho?

V tu chvíli začalo být v obchodě opravdu živo, neboť Anna přivítala Petera Kellera, asistenta Arnolda Diestela. Diestel byl od února prvním starostou Hamburku a slíbil, že pronese k jubileu Douglasovy parfumerie projev. Jeho pravá ruka Keller, radní s pleší a špičatým nosem, vyzařoval nesmlouvavou důkladnost, a nejspíš bude při rozhovoru s Annou a Lucií ohledně plánování rozhovoru neústupný a nudný. Eugenie se bavila při balení parfému živě s policejním asistentem. Hladina hluku stoupala, proto Hertha madam Lambertové nabídla: „Můžu vám připravit šálek kávy?“

Když Pauline souhlasila, navrhla Marie: „Půjdeme tedy radši do zadní místnosti. Tam to není tak rušné. A je tam pohodlná sedací souprava, kde můžete v klidu počkat na Bertu a svého synovce.“

O chvíli později nalévala Hertha madam Lambertové, Marii a Odile Carstensové, které ji do zadní poklidné místnosti doprovodily, šálek kávy.

„Měla jste příjemnou cestu, Pauline?“ zeptala se Marie.

Parfumerka přikývla a upila kávy. „Ale ano, v nočním vlaku jsem si dokonce trochu zdřímla.“

V té chvíli se otevřely dveře a k radosti všech přítomných vkulhal dovnitř se zasádrovanou levou nohou vysoký muž kolem padesátky.

„Marceli,“ poznala Pauline s ulehčením synovce, který měl na sobě coby pravý bankéř jako vždycky velmi elegantní oblek.

Zatímco stará dáma s podivuhodnou svižností vyskočila a padla pánovi vonícímu po kolínské vodě kolem krku, vešla rovněž jeho partnerka, módně oblečená Berta Kolbeová. Majitelka továrny na mýdla měla pravou ruku na pásce.

„Chudáci, bolí vás to?“ zeptala se Marie soucitně, když nejlepší přítelkyni srdečně, ale opatrně objala.

„Doktor nám dal něco proti bolesti, takže to jakžtakž jde,“ uklidnil ji Marcel Lambert.

„No, doma to bude horší,“ obávala se Berta. „Naše hospodyně, která se o všechno stará, zůstala v Curychu.“

Hertha od Marie věděla, že Berta a francouzský bankéř se do sebe před několika lety zamilovali v Paříži. Protože po vypuknutí války nemohl Marcel žít v Německu a Berta ve Francii, přestěhovali se do neutrálního Švýcarska. Ale vilu po svém muži na Elbchaussee Berta zatím neprodala.

„Já vám v domě pomůžu,“ nabídla se Pauline. „Co jsem prodala svůj obchod pekaři, nemám v Grasse už žádné závazky. Proto můžu zůstat tak dlouho, dokud nebudete v pořádku. Pokud vám to vyhovuje.“

„A jak nám to vyhovuje,“ zdůraznila Berta a políbila tetu svého dlouholetého partnera na tvář. „Moc děkujeme.“

V tu chvíli se znovu otevřely dveře a vešla Anna s kmotřenkou Lucií. „Můžete se vrátit, už je pryč. Tenhle Peter Keller je fakt náročný na nervy.“

„Kromě toho používá příšernou vodu po holení – a kouří hrozně odporný tabák,“ dodala Lucie.

Hertha se pobaveně usmála. Pro její mladší sestru bylo typické, že cítila, co kdo kouřil, i když to třeba bylo před několika hodinami.

„Ale dospěli jsme k dohodě,“ pokračovala Anna. „Starosta Diestel přijde v šestnáct hodin a pronese tříminutovou oslavnou řeč. Potom obratem zmizí, protože má další termín. Máme se postarat o to, aby ho nikdo neoslovil.“

Když Berta, její Marcel a teta Pauline odešli z místnosti, slyšela Hertha, jak Odile Carstensová tiše říká Marii: „Manžel madam Lambertové musel té chudince opravdu ubližovat. To se hned pozná.“

Hertha si během rozhovoru Pauline hned oblíbila a chápala, proč je Marie starou dámou tak nadšená. Manžel s fašistickými a antisemitskými názory se k ní vůbec nehodil.

„Mimochodem, víš něco o jejím muži?“ zeptala se Hertha své nadřízené.

„Jednou zmínila, že má dospělého syna ve Štrasburku. Když dokončil školu, Pauline se od svého muže odloučila,“ vzpomněla si Marie. „Podle Marcela žije jeho strýc, který je po mrtvici, v Grasse dost osamoceně.“

Když Marie s matkou odešly z místnosti, podívala se Hertha soucitně směrem k madam Lambertové. Představa, že tahle milá žena byla celá léta uvězněná ve špatném manželství, se jí vůbec nelíbila. Vzpomněla si, co jí jednou řekl otec: „Každý člověk si musí vybojovat nějaký svůj boj, o kterém ty nemáš tušení. Tak se ke všem chovej hezky.“

Půl hodiny před oficiálním zahájením oslavy, oznámeném na třetí hodinu, stáli už v ulici U nové zdi hosté a užívali si slunečného odpoledne. Naštěstí počasí vydrželo. Prodavačky s mužskými pomocníky postavily řečnický pult před obchod už v poledne. „Když bude starosta řečnit venku, bude to mít ještě větší propagační efekt,“ prohlásila podnikavá Anna a mrkla na Marii. „Tak se dozvědí, že naše jméno je už deset let známé pro svou kvalitu, nejen pozvaní hosté, ale také náhodní chodci a hosté z pavilonu Alster.“

Uvnitř obchodu probíhal vzrušený radostný hovor. Nakonec na sebe Douglasovy sestry kývly a přistoupily s vážným obličejem k Hertě a prodavačkám Lucii a Eugenii.

„Než to začne, musíme si s vámi ještě krátce promluvit,“ sdělila jim Marie rozhodně, když byly všechny pohromadě. Anna dodala: „Společně jsme udělaly rozhodnutí, které chceme veřejně vyhlásit. Ale nejdřív se vás musíme zeptat.“

Jsou tak nezvykle vážné, pomyslela si Hertha starostlivě. V poválečných dnech vládl všude nedostatek a mnoho mužů, které dřív jejich zákaznice chtěly okouzlovat krásnými vůněmi z parfumerie, padlo ve válce. Současný obrat se stále ještě nedal srovnávat s dobou před osudovým létem 1914. Budou muset Marie a Anna jednu nebo dokonce víc prodavaček propustit?

Když Anna za sebou zavřela dveře zadní místnosti, Marie si odkašlala.

„Jak víte, žijeme v těžké době,“ začala a Herta zneklidněla ještě víc. Takový začátek nezněl dobře. Marie pokračovala: „Ale Anna se domnívá, že dříve či později se hospodářská situace zlepší.“

„Abychom ovšem v moderním světě obstály, musíme jít s dobou a hledat inovace z celého světa,“ doplnila Anna.

Sestra přikývla. „Chceme proto navázat pro firmu víc místních i mezinárodních kontaktů.“

Hertha si vzpomněla, že Anna se jí už minulý týden svěřila, že bude doprovázet snoubence do Ameriky, kde bude hledat možnosti expanze pro obchodní řetězec svého strýce Rudolpha Karstadta. A Annina sestra, jak Hertha rovněž věděla, pokukovala už nějakou dobu po delším návratu do Francie, kde často nacházela velkolepou inspiraci pro hamburský obchod.

„Proto se musíme čím dál víc stahovat z každodenního provozu,“ oznámila Marie.

„Hertho, Lucie, vy jste nás podporovaly od dětství,“ pronesla Anna slavnostně. „Jste mnohem víc než jenom naše kmotřenky. Jste oporou parfumerie Douglas. A chtěly bychom, abyste rozhodovaly také v naší nepřítomnosti. Proto vám chceme udělit prokuru. Tobě, Hertho, hned a Lucii, jakmile dosáhne plnoletosti. Ale už teď tě zaměstnáme jako plnohodnotnou prodavačku.“

Hardersovy sestry na sebe překvapeně pohlédly. Hertha to nemohla pochopit. Byla sotva plnoletá a měla mít podpisové právo pro mezinárodně aktivní parfumerii?

„Samozřejmě jen v případě, že s tím souhlasíte,“ usmála se Marie.

„Jasně že souhlasíme,“ pospíšila si Hertha s odpovědí a Lucie dodala: „A je to pro nás opravdu velká čest!“

„Už delší dobu vás s radostí pozorujeme,“ pokračovala Marie. „Ty, milá Hertho, sdílíš mou lásku k umění a krásným tvarům. A ty, Lucie, máš vynikající čich a dokážeš perfektně analyzovat vůně. Věříme, že jednou budeš sama vyvíjet parfémy.“

Lucie dojetím polkla. Její kmotra poznala ve Francii slavné parfumery jako Ernest Daltroff. Takové prohlášení byl proto pro ni obrovský kompliment.

„Kromě toho umíš už zacházet s čísly skoro lépe než já, takže také v tomto směru je naše budoucnost zajištěná,“ zažertovala Anna a obrátila se ke své první prodavačce slečně Schaltové. „A teď, pokud jde o tebe, milá Eugenie. Tenkrát před válkou, když jsi nám v šestnácti letech spontánně pomohla při vánočním náporu, jsi nás okamžitě přesvědčila. Už tehdy jsme nepochybovaly, že tě vezmeme jako novou učenku.“

„A nikdy jsme svého rozhodnutí nelitovaly,“ dodala Marie. „I v těžkých válečných letech jsi našim zákazníkům předváděla, že na krásu se nesmí zapomínat. A od znovuotevření v minulém roce jsi ve dne v noci pracovala, aby se nám nový začátek podařil. Chceme tě proto jmenovat vedoucí prodeje.“

„Přirozeně s tím souvisí pro všechny tři zvýšení mzdy o padesát marek,“ uculila se odbornice na finance Anna. „Takže v naší parfumerii odteď nastupuje nová generace Douglasových sester.“

Herthu přemohlo dojetí.

Byla to pro ně pro všechny obrovská výzva!

3

Arnold Diestel byl trochu obtloustlý šedesátník s hustým bílým knírkem. Měl mnohem dobrosrdečnější pohled než jeho striktní asistent. Senátor Diestel byl politickými názory blízký Liberální straně a Německé demokratické straně, ale nebyl členem ani jedné z nich. Do funkce starosty Hamburku ho zvolili teprve před třemi měsíci. Krátce předtím byl jeho předchůdce odvolán na německé velvyslanectví do Londýna jen po třech měsících v úřadě.

Diestel dostal funkci v přelomové době. Po staletí určovali politiku Hamburku jen zámožní muži. Ale 16. března minulého roku poprvé dostali všichni muži – a také ženy – právo volit městskou radu. Jen dvanáct poslanců byli nezávislí obchodníci, většina rady se teď skládala ze zaměstnanců, dělníků a žen v domácnosti. Jejich nejdůležitější úkol bylo vypracování nové demokratické ústavy hanzovního města.

Diestel pozdravil Marii, Annu a Bertu, která dala obchodu jméno, velmi srdečně. Potom vyšel před obchod, kde už v odpoledním slunci čekali pozvaní hosté a spousta zvědavců.

Ve svém projevu chválil starosta Carstensovy sestry jako odvážné ženy „se správným nosem“ pro dobrý a stabilní obchod.

„Oslavou desetiletého výročí nám tyto obdivuhodné dámy dokázaly, že mají výdrž. A vášeň, odvaha a vytrvalost, spolu s věrností zásadám, jsou přesně ty vlastnosti, které naše republika v těchto dnech potřebuje, vážené dámy a pánové.“

Eugenie věděla, na co starý politik naráží: Německo mělo za sebou prohranou válku s nedůstojnými a hospodářsky zničujícími následky, nepodařenou revoluci a krvavý pokus o puč proti mladé Výmarské republice.

„Proto přeju váženým slečnám Carstensovým hodně štěstí do dalšího desetiletí,“ pokračoval starosta slavnostně. „Na zdraví parfumerie Douglas – a naší milované Německé republiky!“

Ozval se bouřlivý potlesk. V davu tleskajících hostů objevila Hertha mnoho věrných zákazníků: rejdařovu vdovu Marianne Ballinovou, hraběnku z Castell-Rüdenahausenu, dědičku loděnic Annu Nielandovou, manželku továrníka Caroline Mülderovou, která pocházela od holandských hranic, a už před přestěhováním do Hamburku u nich pravidelně nakupovala.

Herthu zvlášť potěšilo, když objevila štíhlou, černě oděnou dámu s rudými loknami. Byla velmi ráda, že přišla také Henny Henckelová, jedenačtyřicetiletá učitelka francouzštiny, k níž kdysi Carstensovy sestry poslaly do výuky všechny své prodavačky.

Zatímco Anna a Marie zdravily hosty z pódia, Hertha přistoupila k učitelce jazyků. Ta už dávno obchod nenavštívila, protože v březnu ztratila během takzvaného krvavého pondělí v Harburgu bratra, který byl vdovec. Od té doby se Henny starala o jeho nezletilého syna, nyní úplného sirotka. Hertha právě došla k učitelce, chtěla jí podat ruku a pošeptat jí, jak moc ji těší, že mohla přijít, když Anna Carstensová vyslovila z pódia její jméno.

Společně s Marií právě oznamovaly, že Hertha ode dneška patří k vedení firmy a získává podpisové právo. Všechny oči se obrátily na devatenáctiletou Herthu, zazněl potlesk. Rodiče, malíř Johannes a majitelka salonu Helena, jí s hrdostí zamávali. Ale dobře vypadající, arogantně působící třicátník posměšně pronesl: „Co té holce chybí na životních zkušenostech, dožene hezkým vzhledem.“