Přeložila Veronika Volhejnová

The Mystery of Three Quarters™ and the AC Monogram are a trade marks of Agatha Christie Limited and Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature

are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK

and elsewhere.

Copyright © Agatha Christie Limited 2018

All rights reserved.

This edition was published in 2018.

Translation entitled ZÁHADA TŘÍ ČTVRTIN

Copyright © Agatha Christie Limited 2018

All rights reserved.

www.agathachristie.com

ISBN 978-80-242-8958-8

Obsah

PRVNÍ ČTVRTINA

PRVNÍ KAPITOLA Poirot je obviněn

DRUHÁ KAPITOLA Neúnosná provokace

TŘETÍ KAPITOLA Třetí osoba

ČTVRTÁ KAPITOLA Tři plus jeden

PÁTÁ KAPITOLA Dopis s dírou

ŠESTÁ KAPITOLA Rowland Provaz

SEDMÁ KAPITOLA Dávný nepřítel

OSMÁ KAPITOLA Poirot vydává instrukce

DEVÁTÁ KAPITOLA Čtyři alibi

DRUHÁ ČTVRTINA

DESÁTÁ KAPITOLA Několik důležitých otázek

JEDENÁCTÁ KAPITOLA Olivově zelená

DVANÁCTÁ KAPITOLA Mnoho zkažených alibi

TŘINÁCTÁ KAPITOLA Háčky

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA V Combingham Hall

PATNÁCTÁ KAPITOLA Scéna možného zločinu

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA Muž příležitosti

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA Poirotův trik

OSMNÁCTÁ KAPITOLA Objev paní Dockerillové

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA Další čtyři dopisy

TŘETÍ ČTVRTINA

DVACÁTÁ KAPITOLA Přicházejí dopisy

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA Den psacích strojů

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA Osamělý žlutý čtvereček dortíku

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA Zlé úmysly

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA Dávná nepřátelství

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA Poirot se vrací do Combingham Hall

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA Zkouška psacích strojů

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA Náramek a vějíř

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA Nepřesvědčivé přiznání

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA Nečekaný jezevec

TŘICÁTÁ KAPITOLA Záhada tří čtvrtin

ČTVRTÁ ČTVRTINA

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA Vzkaz pro pana Porrotta

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA Kde je Kingsbury?

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA Stopy na ručníku

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA Rebecca Graceová

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA Rodinná loajalita

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA Pravý viník

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA Poslední vůle

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA Rowland bez provazu

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA Nový psací stroj

PODĚKOVÁNÍ

Pro Faith Tillerayovou,

která se překonávala

a hrozně moc mě naučila.

PRVNÍ ČTVRTINA

PRVNÍ KAPITOLA

Poirot je obviněn

Řidič zaparkoval s uspokojivou symetrií a Hercule Poirot se usmál. Auto stálo přímo před vchodem do Whitehaven Mansions, kde Poirot bydlel, a on to jako milovník úhlednosti a řádu uměl ocenit. Z prostředku auta by se dala vést dokonalá přímka k místu, kde se stýkala obě křídla dveří.

Oběd, z něhož se vracel, byl très bon divertissement; jídlo i společnost byly skvělé. Vystoupil, srdečně poděkoval řidiči a už chtěl vejít, když se ho zmocnil podivný pocit, že (tak to aspoň sám pro sebe formuloval) cosi za jeho zády si žádá jeho pozornosti.

Očekával, že když se otočí, nespatří nic nezvyklého. Na únor bylo počasí velmi vlídné, ale možná že fouklo a vzduch kolem něj se rozechvěl.

Vzápětí však Poirot zjistil, že o počasí nejde, ačkoli ona dobře oblečená dáma, která se k němu rázně blížila, připomínala i přes svůj elegantní světle modrý kabát a klobouk spíš přírodní živel. „Ta je jako velmi prudká vichřice,“ poznamenal Poirot sám k sobě.

Klobouk se mu nelíbil. Ve městě už podobné pokrývky hlavy viděl: minimalistické, bez ozdob, těsně přiléhající k hlavě jako látková koupací čepice. Klobouk má mít krempu nebo aspoň nějakou ozdobu, pomyslel si. Má zkrátka plnit i jinou funkci než pouze pokrývat hlavu. Nepochybně si však na tyto moderní klobouky brzo zvykne – a až se tak stane, móda se znovu změní, jako vždycky.

Žena v modrém poškubávala a kroutila rty, žádný zvuk z nich však nevyšel. Bylo to, jako by si v duchu zkoušela, co řekne, až k Poirotovi konečně dojde. Nebylo pochyb o tom, že k němu míří, a zdálo se, že je rozhodnuta provést mu něco nepříjemného. Poirot couvl, jako by se k němu hnalo stádo zdivočelého dobytka – ženin příchod tak rozhodně působil, ačkoli byla zjevně sama.

Vlasy měla tmavohnědé a lesklé. Když se před Poirotem prudce zastavila, uvědomil si, že není zdaleka tak mladá, jak působila z dálky. Ne, bylo jí rozhodně aspoň padesát. Žena středního věku, která umí obratně maskovat vrásky. Oči měla nápadně modré, ani světlé, ani tmavé.

„Vy jste Hercule Poirot, je to tak?“ oslovila ho velmi hlasitým šepotem. Poirot pochopil, že chce dát jasně najevo, jak je rozhořčená, ale tak, aby ji nikdo neslyšel – ačkoli poblíž žádný další člověk nebyl.

„Oui, madame, to jsem já.“

„Jak se opovažujete? Jak se opovažujete poslat mi takový dopis?“

„Madame, promiňte, ale nemyslím, že se známe.“

„Na mě tohle neviňátko nezkoušejte! Jsem Sylvia Zacková.

A vy to velice dobře víte.“

„Teď to vím, protože jste mi to řekla. Ještě před okamžikem jsem to nevěděl. Zmínila jste se o nějakém dopise…“

„Chcete mě nutit, abych na veřejnosti opakovala ty vaše pomluvy? Tak tedy dobře, já to udělám. Dnes ráno jsem dostala dopis – nechutný a zcela nepřípustný dopis, podepsaný vámi.“ Bodla ukazováčkem před sebe tak, že by Poirota šťouchla do hrudi, kdyby neuhnul.

„Non, madame…“ pokusil se protestovat, ale jakákoli snaha něco popřít byla zadušena v zárodku.

„V této parodii na dopis jste mě obvinil z vraždy. Z vraždy! Mě! Sylvii Zackovou! Tvrdil jste, že můžete mou vinu dokázat, a doporučil jste mi, abych šla okamžitě na policii a k zločinu se přiznala. Jak se opovažujete! Nemůžete mi dokázat vůbec nic, z toho jednoduchého důvodu, že jsem nevinná. Nikoho jsem nezabila. Jsem ta nejméně násilnicky založená osoba, jakou znám. A o žádném Barnabasi Pandym jsem nikdy neslyšela!“

„O Barnabasi…“

„Je to obludnost, obviňovat mě, právě mě! Prostě obludnost. A já si to nenechám líbit. Uvažuji o tom, že se obrátím na svého právníka, jen si nepřeji, aby věděl, že jsem byla takhle zhanobena! Ano, možná půjdu na policii. Taková pomluva! Taková urážka! U ženy mého společenského postavení!“

Podobným způsobem Sylvia Zacková pokračovala ještě nějakou dobu. Její podrážděný šepot byl plný sykotu a sípotu. Připomínala Poirotovi ony řvoucí, vířící vodopády, jaké vídal na cestách; na pohled ohromující, ale v zásadě znepokojivé, protože neúprosné. Proud nikdy neustával.

Jakmile byl schopen se aspoň trošku prosadit, řekl: „Madame, přijměte prosím mé ujištění, že jsem žádný takový dopis nenapsal. Pokud jste jej dostala, neposlal jsem vám ho já. Nikdy jsem také neslyšel o Barnabasi Pandym. Jmenuje se tak onen muž, z jehož vraždy vás obviňuje pisatel dopisu?“

„Ten dopis jste napsal vy a neprovokujte mě ještě víc předstíráním, že ne. To vás navedl Eustace, co? Oba víte, že jsem nikoho nezabila a že jsem tak nevinná, jak člověk může být!

Vy a Eustace jste spolu upekli plán, jak mě připravit o rozum! Jemu by něco takového bylo podobné, a nepochybně bude později tvrdit, že to byl vtip.“

„Žádného Eustace neznám, madame,“ snažil se Poirot dál, ačkoli bylo zjevné, že nic, co řekne, Sylvii Zackovou nepřesvědčí ani v nejmenším.

„On si myslí, jak je chytrý – nejchytřejší člověk v celé Anglii! – a ten nechutný úšklebek, co z toho jeho odporného obličeje nezmizí ani na okamžik. Kolik vám zaplatil? Určitě to musel být jeho nápad. A vy jste za něj vykonal špinavou práci. Vy, slavný Hercule Poirot, kterému naše pracovitá a poctivá policie bezmezně důvěřuje. Vy jste podvodník! Jak můžete! Takhle očerňovat ženu tak bezúhonnou jako já! Eustace by udělal cokoli, jen aby nade mnou zvítězil. Cokoli! Nevím, co vám o mně namluvil, ale je to lež!“

Kdyby ho byla ochotná poslouchat, Poirot by jí byl vysvětlil, jak málo je pravděpodobné, že by spolupracoval s člověkem, který se považuje za nejchytřejšího muže v Anglii – přinejmenším dokud on, Hercule Poirot, sídlí v Londýně.

„Ukažte mi prosím onen dopis, který jste obdržela, madame.“

„Vy myslíte, že jsem si ho schovala? Bylo mi zle, jen jsem ho držela v ruce! Rozškubala jsem ho na deset kusů a hodila je do ohně! A nejraději bych tam za ním hodila i Eustace! Věčná škoda, že něco takového je nezákonné. Já můžu říct jen jedno, totiž že ten, kdo takový zákon psal, zjevně Eustace nikdy nepotkal. Jestli se mě ještě někdy opovážíte takhle očerňovat, půjdu rovnou do Scotland Yardu – ne abych se k něčemu přiznala, protože jsem naprosto nevinná, ale abych obvinila vás, Hercula Poirota!“

Než stačil Poirot zformulovat náležitou odpověď, Sylvia Zacková se obrátila a rázovala pryč.

Nezavolal ji zpátky. Několik vteřin stál a pomalu vrtěl hlavou. Když vycházel po schodech do domu, podotkl pro sebe:

„Jestli ona je nejméně násilnicky založená osoba, nerad bych se potkal s tou, která je tak založená nejvíce.“

V prostorném a dobře vybaveném bytě ho očekával jeho komorník. Georgeův poněkud strnulý úsměv se při spatření Poirotova výrazu rychle změnil ve výraz naprostého ohromení.

„Je vám dobře, pane?“

„Non. Jsem šokován, Georgesi. Povězte mi jako člověk, který mnoho ví o vyšších vrstvách anglické společnosti… znáte nějakou Sylvii Zackovou?“

„Pouze podle jména, pane. Je to vdova po Clarenci Zackovi. Vynikající styky. Pokud vím, je členkou správních rad několika charitativních organizací.“

„A co Barnabas Pandy?“

George zavrtěl hlavou. „To jméno mi není povědomé. Moje znalosti se týkají londýnské společnosti. Pokud žije jinde…“

„Nevím, kde žije. Dokonce ani nevím, zda žije, nebo zda snad nebyl zavražděn. Vraiment bych o Barnabasi Pandym nemohl vědět méně, než vím nyní – to by bylo nemožné! Ale nepokoušejte se, Georgesi, něco takového říkat Sylvii Zackové, která je přesvědčena, že ho znám velmi dobře! Domnívá se, že jsem jí napsal dopis, v němž ji obviňuji z jeho vraždy, a nyní že to popírám. Ten dopis jsem nenapsal. Vůbec jsem paní Sylvii Zackovou nijak nekontaktoval.“

Poirot si sundal klobouk a kabát méně pečlivě než obvykle a oboje Georgeovi podal. „Není to příjemná věc, být obviněn z něčeho, co jsem neudělal. Člověk by měl být schopen mávnout nad nepravdami rukou, ale ony se nějak zachytí v mysli a vyvolají jakýsi přízrak provinilosti – jakéhosi ducha v hlavě, nebo na svědomí! Někdo si je jistý, že jste tu strašnou věc provedli, a tak se začnete cítit, jako by to byla pravda, ačkoli víte, že není. Už začínám chápat, Georgesi, proč se lidé přiznávají k zločinům, jež nespáchali.“

George se zatvářil pochybovačně, jako ostatně začasté. Poirot si už všiml, že anglická diskrétnost na sebe mnohdy bere podobu naznačených pochyb. Ti nejzdvořilejší Angličané a Angličanky, jež za ta léta poznal, nejednou vypadali, jako by měli příkaz nevěřit ničemu, co jim kdo řekl.

„Přejete si něco k pití, pane? Sirop de menthe, smím-li doporučit?“

„Oui. To je vynikající nápad.“

„Měl bych se také zmínit, pane, že zde na vás čeká návštěvník. Mám vám donést nápoj hned a požádat ho, aby ještě chvilku počkal?“

„Návštěvník?“

„Ano, pane.“

„Jak se jmenuje? Eustace?“

„Nikoli, pane. Je to jistý John McCrodden.“

„To se mi ulevilo. Nikoli tedy Eustace. Budu se kojit nadějí, že noční můra madame Zackové a jejího Eustace je u konce a už se k Herculu Poirotovi nevrátí! Zmínil se pan McCrodden o důvodu své návštěvy?“

„Ne, pane. Měl bych vás ale varovat, zdál se… podrážděný.“ Poirot si maličko povzdechl. Po dnešním více než uspokojivém obědě se odpoledne rozhodně ubíralo nepříjemným směrem. Bylo ovšem nepravděpodobné, že John McCrodden se bude chovat podobně nepochopitelně jako Sylvia Zacková.

„Odložím potěšení ze sirop de menthe a nejprve přijmu monsieura McCroddena,“ rozhodl Poirot. „To jméno je mi povědomé.“

„Nemyslíte právníka Rowlanda McCroddena, pane?“

„Mais oui, bien sûr. Rowland Provaz, nejlepší přítel kata – ačkoli vy jste příliš zdvořilý, Georgesi, než abyste tento přiléhavý soubriquet použil. Rowland Provaz nedá šibenici odpočinout.“

„Sehrál klíčovou roli v potrestání několika zločinců, pane,“ připustil George se svým obvyklým taktem.

„Možná, že John McCrodden je jeho příbuzný,“ řekl Poirot. „Dejte mi chvilku čas, abych se usadil, a pak ho přiveďte.“

Ukázalo se ovšem, že George Johna McCroddena přivést nemůže. Pan McCrodden byl totiž rozhodnut vejít bez pomoci i představování. Předběhl komorníka a zastavil se uprostřed koberce, kde ztuhl jako člověk, jemuž řekli, že má hrát sochu.

„Prosím, monsieur, posaďte se,“ vyzval ho s úsměvem Poirot.

„Ne, děkuji,“ odpověděl McCrodden odtažitě pohrdavým tónem.

Podle Poirotova odhadu mu mohlo být tak kolem čtyřicítky. Měl onen typ krásné tváře, s jakou se člověk jen zřídka setká jinak než v uměleckém díle. Jeho rysy vypadaly jako vytepané mistrovským řemeslníkem. Ta tvář Poirotovi vůbec neseděla k ošuntělému a místy i špinavému oblečení. Spává snad na lavičkách v parku? Má vůbec přístup k běžným domácím vymoženostem? Poirota napadlo, zda se McCrodden nesnaží záměrně smazat výhody, jež mu darovala příroda – velké zelené oči a zlaté vlasy – tím, že se snaží vypadat co nejodpudivěji.

McCrodden se na Poirota zamračil. „Dostal jsem váš dopis,“ vyjel. „Přišel dnes ráno.“

„Bohužel vám musím odporovat, monsieur. Žádný dopis jsem vám neposlal.“

Následovalo dlouhé rozpačité ticho. Poirot nechtěl dělat ukvapené závěry, obával se však, že tuší, kam se konverzace bude ubírat dál. Ale to přece není možné! Jak by to bylo možné? S podobným pocitem se zatím setkal pouze ve snu: se zlověstnou předtuchou, že se ocitl v pasti, v situaci, která nedává smysl a nikdy dávat nebude, ať se bude snažit sebevíc.

„Co stálo v onom dopise, který jste dostal?“ zeptal se.

„To byste měl vědět, když jste ho psal,“ odpověděl John McCrodden. „Obvinil jste mě z vraždy muže jménem Barnabas Pandy.“

DRUHÁ KAPITOLA

Neúnosná provokace

„Musím uznat, že jsem byl velice zklamaný,“ pokračoval McCrodden. „Proslulý Hercule Poirot a nechá se tak lehkovážně zneužít.“

Poirot chvilku vyčkával s odpovědí. Zvolil snad předtím nevhodná slova, že nedokázal přesvědčit Sylvii Zackovou, aby ho poslouchala? V případě Johna McCroddena bude tedy muset mluvit jasněji a přesvědčivěji. „Monsieur, s’il vous plait. Věřím tomu, že vám někdo poslal dopis a že v tomto dopise jste byl obviněn z vraždy. Z vraždy Barnabase Pandyho. Tuto část nezpochybňuji. Ale –“

„Ani nejste v postavení, abyste ji zpochybňovat mohl,“ skočil mu do řeči McCrodden.

„Monsieur, věřte mi prosím, když vám říkám, že nejsem autorem dopisu, který jste obdržel. Hercule Poirot vraždy na lehkou váhu nebere. Já bych –“

„Ale ono k žádné vraždě nejspíš nedošlo,“ přerušil ho McCrodden podruhé a trpce se zasmál. „Nebo pokud ano, policie už zatkla pachatele. To je zase jedna z otcových dětinských her.“ Zamračil se, jako kdyby ho napadlo něco znepokojivého. „Ledaže je ta stará zkamenělina ještě sadističtější, než jsem myslel, a opravdu je schopen riskovat můj krk ve skutečném a nevyřešeném případu vraždy. Možné by to asi bylo. Při té jeho bezohledné zarputilosti…“ McCrodden nedořekl a po chvilce dodal: „Ano. Možné to je. Mělo mě to napadnout.“

„Váš otec je právník Rowland McCrodden?“ zeptal se Poirot.

„Víte dobře, že je.“ John McCrodden už se nechal slyšet, že je zklamaný, a také podle toho mluvil – jako by Poirot v jeho očích s každým dalším slovem klesal hloub a hloub.

„Vašeho otce znám jen podle jména. Osobně jsem se s ním nesetkal, ani jsem s ním nemluvil.“

„Tvrdit to samozřejmě musíte,“ mávl rukou John McCrodden. „Určitě vám dobře zaplatil, aby v tom jeho jméno nepadlo.“ Rozhlédl se po pokoji, jako by si ho všiml poprvé. Pak kývl, jako by sám sobě něco potvrzoval, a dodal: „Bohatí, co nejméně potřebují peníze – jako vy, jako můj otec – se nezastaví před ničím, aby jich měli ještě víc. Proto jsem penězům nikdy nevěřil, a právem. Když si na ně člověk zvykne, zkazí mu charakter, a vy, pane Poirote, jste toho živým důkazem.“

Poirot si nevzpomínal, kdy naposledy mu někdo řekl něco tak nepříjemného, něco tak nespravedlivého, něco, co by se ho tak osobně dotklo. Tiše pronesl: „Celý život jsem pracoval v zájmu vyššího dobra a pro ochranu nevinných a také – ano! – nespravedlivě obviněných. Do této skupiny patříte i vy, monsieur. A dnes do ní patří i Hercule Poirot. Já jsem také nespravedlivě obviněn. Napsáním a odesláním toho dopisu jsem se provinil právě tak málo jako vy vraždou Barnabase Pandyho. Neznám žádného mrtvého Barnabase Pandyho, a stejně tak neznám Barnabase Pandyho živého! Ale tady – tady podobnosti mezi námi končí, protože když vy tvrdíte, že jste nevinen, já vám naslouchám. Myslím si: ‚Je možné, že ten muž mluví pravdu.‘ Kdežto když já… “

„Ušetřete mě těch květnatých řečí,“ nenechal ho ani teď domluvit McCrodden. „Jestli myslíte, že budu oslnivé rétorice věřit víc, než věřím penězům, pověsti nebo čemukoli z toho, čeho si tak cení můj otec, tak to se těžce mýlíte. Protože Rowland Provaz bude nepochybně chtít od vás slyšet, co jsem na tu jeho nechutnou léčku říkal, povězte mu prosím tohle: Já nehraju. Nikdy jsem neslyšel o Barnabasi Pandym, nikoho jsem nezabil, a tak se nemám čeho bát. Dostatečně důvěřuji právnímu systému této země, abych byl přesvědčený, že nebudu viset za zločin, který jsem nespáchal.“

„A vy se domníváte, že by si to váš otec přál?“

„Nevím. Možné to je. Vždycky jsem si říkal, že kdyby otci někdy došli viníci, které by mohl posílat na šibenici, pustil by se klidně do nevinných a předstíral, že jsou vinni – jak u soudu, tak ve vlastní hlavě. Jen kdyby to uspokojilo jeho touhu po krvi bližních.“

„To je pozoruhodné obvinění, monsieur, a od chvíle, kdy jste přišel, nikoli první.“ Z chladného a věcného tónu, jímž McCrodden mluvil, běhal Poirotovi mráz po zádech. Takto pronesená slova totiž působila objektivně, jako kdyby McCrodden pouze konstatoval zřejmá a nerozporná fakta.

Rowland Provaz, o němž Poirot během let už hodně slyšel, to nebyl muž, jakého popisoval jeho syn. Ano, byl silným zastáncem trestu smrti pro viníky – na Poirotův vkus až trochu příliš silným, protože jsou určité okolnosti, které nabádají k zdrženlivosti. Poirot však tušil, že představa nevinného muže nebo ženy na šibenici děsí McCroddena seniora právě tak jako jeho samého. A pokud by šlo o vlastního syna…

„Monsieur, za všechna ta léta své praxe jsem se ještě ani jednou nesetkal s otcem, který by si přál vidět vlastního syna viset za vraždu, již nespáchal.“

„Ale viděl,“ odsekl John McCrodden. „I když tvrdíte, že to není pravda, vím, že jste se musel setkat s mým otcem, nebo jste s ním aspoň hovořil, a společně jste se spikli a obvinili mě. Tak tedy, můžete mému drahému otci říct, že už k němu necítím nenávist. Když teď vidím, jak hluboko je ochoten se snížit, je mi ho líto. Není o nic lepší než vrah. A vy také ne, pane Poirote. A totéž platí pro každého, kdo prosazuje, aby se pachatelé škrtili na konci provazu, jak to dělá náš brutální systém.“

„Takový je váš názor, monsieur?“

„Celý život nejsem pro otce nic než zdroj neustálého zahanbení a zklamání; odmítám se sklonit, dělat, co chce, myslet jako on, pracovat v oboru, který mi on vybral. Vždycky chtěl, abych studoval práva. Nikdy mi neodpustil, že nechci být jako on.“

„A mohu se zeptat, jaká je vaše profese?“

„Profese?“ McCrodden se ušklíbl. „Vydělávám si prací. Není to nic vznešeného. Nic velikého. Nehraju si s životy druhých lidí. Pracoval jsem v dole, na farmách, v továrnách. Vyráběl jsem tretky pro dívky a prodával je. Prodávat umím dobře. Teď právě mám stánek na tržišti. Zaplatí mi to střechu nad hlavou, ale pro otce nic z toho není dost dobré. A protože je to Rowland McCrodden, neuzná porážku. Nikdy.“

„Jak to myslíte?“

„Doufal jsem, že už nade mnou zlomil hůl. Teď vidím, že to neudělá nikdy. Ví, že člověk obviněný z vraždy se bude muset hájit. Ono je to od něj vlastně docela chytré. Snaží se mě vyprovokovat a nejspíš si představuje, jak se budu chtít před soudem hájit sám. No a k tomu bych se musel začít věnovat právu, že?“

Bylo zjevné, že John McCrodden má k Rowlandu McCroddenovi podobný vztah jako Sylvia Zacková k Eustacovi.

„Můžete mu ode mě vyřídit, že jeho plán selhal. Nikdy nebudu takový, jakého si mě přeje mít můj otec. A byl bych raději, kdyby se už nepokoušel se mnou komunikovat – ať už přímo, nebo prostřednictvím kteréhokoli svého poskoka včetně vás.“

Poirot vstal. „Prosím, posečkejte několik okamžiků,“ řekl.

Vyšel z místnosti a dveře za sebou nechal dokořán.

Vrátil se v doprovodu svého komorníka. Usmál se na Johna McCroddena a řekl: „S Georgesem jste se už setkal. Doufám, že jste slyšel, jak mu říkám, že bych rád, aby se k nám na chvilku připojil. Hovořil jsem hlasitě, aby mi bylo rozumět.“

„Ano, slyšel jsem,“ odpověděl znuděně McCrodden.

„Kdybych byl Georgesovi říkal ještě něco, slyšel byste to také. Neudělal jsem to. Doufám tedy, že vás přesvědčí, že nejsem vaším nepřítelem. Prosím, Georgesi – mluvte!“

George vypadal ohromeně; nebyl zvyklý dostávat tak neurčité pokyny. „O čem, pane?“

Poirot se obrátil k Johnu McCroddenovi. „Vidíte? Neví. Nepřipravil jsem ho na to. Georgesi, když jsem se dnes vrátil z oběda, vyprávěl jsem vám o něčem, co se mi právě stalo, je to tak?“

„Ano, pane.“

„Opakujte prosím, co jsem vám říkal.“

„Dobře, pane. Čekala na vás dáma, která se představila jako Sylvia Zacková. Paní Zacková se nesprávně domnívala, že jste jí napsal dopis, v němž ji obviňujete z vraždy.“

„Merci, Georgesi. A kdo měl být obětí té vraždy?“

„Jistý pan Barnabas Pandy, pane.“

„A co ještě jsem vám říkal?“

„Že muže toho jména neznáte, pane. Jestli takový gentleman existuje, vy nevíte, zda je mrtvý nebo živý, nebo jestli byl zavražděn. Když jste se to pokusil vysvětlit paní Zackové, odmítala vás poslouchat.“

Poirot se triumfálně obrátil k Johnu McCroddenovi.

„Monsieur, možná si váš otec přeje, aby se také paní Sylvia Zacková hájila před soudem? Nebo jste už konečně ochoten připustit, že jste Hercula Poirota nesprávně odhadl a že jste ho velmi nespravedlivě obvinil? Možná vás bude zajímat, že paní Zacková mě také osočila, že jsem se spikl s jejím nepřítelem – s mužem jménem Eustace.“

„Pořád jsem přesvědčený, že za tím vším je můj otec,“ odpověděl po krátké pauze John McCrodden. Znělo to však už mnohem méně jistě než předtím. „Jeho nic netěší víc než složité hádanky. Mám asi přijít na to, proč paní Zacková dostala stejný dopis jako já.“

„Když je někdo někým nebo něčím posedlý – tak jako vy vaším otcem a paní Zacková oním Eustacem – zkresluje mu to celé vidění světa,“ povzdechl Poirot. „Předpokládám, že ten dopis jste s sebou nepřinesl?“

„Ne. Roztrhal jsem ho a kousky jsem poslal otci s dopisem, v kterém jsem mu sdělil, co si o něm myslím. A teď to říkám i vám, pane Poirote. Já to prostě nepřipustím. Dokonce ani velký Hercule Poirot nemůže obviňovat nevinné lidi z vraždy a čekat, že mu to projde.“

Poirotovi se značně ulevilo, když John McCrodden konečně odešel. Poirot stál u okna a díval se, jak se jeho návštěvník vzdaluje.

„Přejete si teď sirop de menthe, pane?“

„Teď právě si přeji všechen sirop de menthe na světě, Georgesi,“ povzdechl Poirot. Pak, protože pochopil, že by mohlo dojít k nedorozumění, upřesnil: „Jen jednu sklenici, prosím, Georgesi. Jen jednu.“

Poirot se znovu posadil, byl však velmi rozčilený. Jak může na světě zavládnout mír nebo spravedlnost, když tři lidé, kteří by měli být spojeni společným zájmem – tři křivě obvinění lidé: Sylvia Zacková, John McCrodden a Hercule Poirot – si spolu nedokážou sednout, klidně a racionálně si pohovořit a pokusit se pochopit, co se stalo? Místo toho převládl hněv, skoro fanatické odmítání vidět věc i z jiného hlediska než ze svého vlastního a neúprosné urážení. Ne ovšem ze strany Hercula Poirota; on se choval bezvadně, i když byl postaven před tak neúnosnou provokaci.

Když mu George donesl sirop, řekl Poirot: „Povězte mi – čeká mě ještě někdo další?“

„Ne, pane.“

„Nikdo netelefonoval a nežádal o schůzku?“

„Ne, pane. Čekáte někoho?“

„Oui. Čekám rozčileného neznámého, nebo možná několik.“

„Nevím přesně, jak to myslíte, pane.“

Právě v té chvíli se rozezvonil telefon. Poirot kývl a pousmál se. Když už se ze situace nedá čerpat žádné jiné potěšení, může člověka aspoň uspokojit, že měl pravdu, pomyslel si.

„Tady je, Georgesi. Třetí osoba. Třetí z kdo ví kolika? Ze tří, čtyř, pěti? Může jich být libovolný počet.“

„Počet čeho, pane?“

„Lidí, kteří dostali dopis obviňující je z vraždy Barnabase Pandyho – podepsaný podvodně jménem Hercula Poirota!“

TŘETÍ KAPITOLA

Třetí osoba

Druhého dne ve tři odpoledne navštívila Poirota ve Whitehaven Mansions slečna Annabel Treadwayová. Když čekal, až ji George uvede, uvědomil si, že se na setkání těší. Pro člověka jiné povahy by možná bylo únavné čelit stále znovu stejným obviněním od několika zcela cizích lidí, kteří mají společné jen své odhodlání neposlouchat ani slovo z toho, co jim kdo říká; u Poirota to tak ale nebylo. Ten se rozhodl, že napotřetí se mu už povede celou věc vysvětlit. Přesvědčí slečnu Annabel Treadwayovou, že jí říká pravdu. Možná potom dojde aspoň k nějakému pokroku a on bude moci položit pár zajímavějších otázek.

Otázkou, proč většina lidí, a to i inteligentních lidí, je tak nelogická a zatvrzelá, se Poirot dlouze zabýval v noci, když nemohl spát. Teď by se byl už rád věnoval Barnabasi Pandymu osobně. Tedy pochopitelně za předpokladu, že Barnabas Pandy vůbec osobou je. Bylo samozřejmě možné, že neexistuje, nikdy neexistoval a není ničím než výplodem pisatelovy fantazie.

Dveře se otevřely a George uvedl hubenou ženu průměrné výšky, se světlými vlasy, tmavýma očima a v tmavých šatech. Poirota překvapila jeho vlastní instinktivní reakce: měl chuť se uklonit a říct: „Upřímnou soustrast, mademoiselle.“ Neměl ovšem žádný důvod se domnívat, že skutečně ztratila někoho blízkého, a tak se ovládl. Dopis obviňující ji z vraždy mohl vyvolat hněv nebo strach, sotva se ale dal nazvat tragédií; smutek by patrně nevyvolal, uvažoval Poirot.

John McCrodden naplnil místnost chladným pohrdáním; Annabel Treadwayová si s sebou přinesla smutek. „Bolavé srdce,“ napadlo Poirota. Cítil ho tak jasně, jako by patřilo jemu.

„Děkuji, Georgesi,“ řekl. „Prosím, posaďte se, mademoiselle.“

Honem se vrhla k nejbližší židli a sedla si tak, že to pro ni nemohlo být pohodlné. Poirot si povšiml, že nejnápadnějším rysem v její tváři je hluboká svislá rýha mezi obočím; nápadná vráska, jež jako by rozdělovala čelo na dvě stejné poloviny. Poirot si umínil, že se na vrásku už nebude dívat, aby si toho Annabel nevšimla.

„Děkuji, že jste mi dovolil přijít,“ pronesla tiše. „Myslela jsem, že odmítnete.“ Při řeči se na Poirota pětkrát nebo šestkrát podívala a pokaždé zase rychle odvrátila oči, jako kdyby nechtěla být přistižena, jak ho pozoruje.

„Odkud jste přijela, mademoiselle?“

„O tom jste určitě neslyšel. Nikdo to nezná. Je to na venkově.“

„A proč jste čekala, že s vámi odmítnu mluvit?“

„Většina lidí by udělala cokoli, jen aby zabránili k sobě domů vstoupit člověku, o kterém jsou přesvědčeni, že je vrah,“ řekla. „Pane Poirote, přišla jsem vám říct, že… tedy, vy mi možná nebudete věřit, ale jsem nevinná. Nemohla bych zabít jinou živou bytost. Nikdy! Vy nemůžete vědět…“ Nedořekla a přerývaně se zajíkla.

„Pokračujte prosím,“ pobídl ji laskavě Poirot. „Co nemůžu vědět?“

„Nikdy jsem nikomu nezpůsobila bolest nebo zranění a ani bych nemohla. Já jsem dokonce životy zachránila!“

„Mademoiselle…“

Annabel Treadwayová vytáhla kapesníček a otřela si oči.

„Odpusťte prosím, jestli to zní vychloubačně. Nechtěla jsem nadsazovat vlastní dobrotu nebo schopnosti, ale je pravda, že jsem někomu zachránila život. Už je to mnoho let.“

„Život? Domníval jsem se, že jste řekla ‚životy‘.“

„Myslela jsem to tak, že kdybych k tomu měla příležitost, zachránila bych každý život, který bych zachránit mohla, i kdybych tak ohrozila sama sebe.“ Hlas se jí přitom chvěl.

„Je to proto, že jste povahou hrdinka, nebo se domníváte, že na druhých lidech záleží víc než na vás?“ zeptal se Poirot.

„Já… nejsem si jistá, jak to myslíte. Všichni přece musíme klást na první místo ostatní. Nechci tvrdit, že jsem nesobečtější než většina lidí, a rozhodně nejsem statečná. Naopak, jsem hrozný zbabělec. Přijet sem a promluvit si s vámi, to mě stálo veškerou odvahu. Moje sestra Lenora – ta je statečná. Vy jste jistě také statečný, pane Poirote. Nezachránil byste snad každý život? Každý do jednoho?“

Poirot zachmuřil čelo. Byla to zvláštní otázka. Celý ten rozhovor byl zatím hodně zvláštní – dokonce i na to, čemu Poirot v duchu říkal „nová éra Barnabase Pandyho“.

„Slyšela jsem o vaší práci a velice jsem vás obdivovala,“ pokračovala Annabel Treadwayová. „Proto mě váš dopis tak zabolel. Pane Poirote, vaše podezření je naprosto mylné. Píšete, že máte proti mně důkaz, ale já nechápu, jak je to možné. Žádný zločin jsem nespáchala.“

„A já jsem nenapsal žádný dopis,“ odpověděl Poirot. „Neobvinil jsem vás – a neobviňuji vás – z vraždy Barnabase Pandyho.“

Annabel Treadwayová nechápavě zamrkala. „Ale… já tomu nerozumím.“

„Dopis, jejž jste obdržela, nepsal skutečný Hercule Poirot. I já jsem nevinen! Tato obvinění rozeslal někdo, kdo se za mě vydává, a každé z nich podepsal mým jménem.“

„Každé… každé z nich? Chcete říct…?“

„Oui. Jste už třetí osoba během dvou dnů, která mi sděluje tutéž věc: že jsem vám napsal a obvinil vás z vraždy Barnabase Pandyho. Včera to byla madame Sylvia Zacková a monsieur John McCrodden. Dnes jste to vy.“ Poirot ji pozorně sledoval, zda jí jména spoluobviněných něco řeknou, žádná viditelná reakce však nepřišla.

„Takže vy jste…“ ústa se jí pohybovala ještě chvilku poté, co přestala mluvit. „Vy si tedy nemyslíte, že jsem vrah?“

„Přesně tak. V současné chvíli nemám žádný důvod věřit, že jste kohokoli zavraždila. Kdybyste byla jediný člověk, který za mnou takto přišel a mluvil o obviňujícím dopisu, uvažoval bych…“ Rozhodl se, že své úvahy si prozatím nechá pro sebe, a tak se jen usmál a dodal: „Je to krutý žert, a ten podvodník, ať už je to kdokoli, ho sehrál nám oběma, mademoiselle. Jména Sylvia Zacková a John McCrodden vám známa nejsou?“

„Ani o jednom z nich jsem nikdy neslyšela,“ odpověděla Annabel Treadwayová. „A žerty mají být legrační. Tohle legrační není. Je to odporné. Kdo by něco takového udělal? Já nejsem důležitá, ale provést něco takového člověku tak významnému jako vy, to je šokující, pane Poirote.“

„Pro mě jste velice důležitá,“ ujistil ji. „Ze všech tří lidí, kteří dopis dostali, vy jediná jste mě poslouchala. Vy jediná Herculu Poirotovi věříte, když vám říká, že žádné takové obvinění nepsal ani neposlal. Jedině vy jste ve mně nevyvolala pocit, že jsem se musel zbláznit, jako ti ostatní dva. A za to jsem vám hluboce vděčný.“

V místnosti stále ještě vládla atmosféra tísnivého smutku. Kdyby tak Poirot dokázal vyloudit na tváři Annabel Treadwayové úsměv… Ale tohle byly nebezpečné úvahy. Když někomu dovolíme, aby ovlivnil naše emoce, vždycky trpí logický úsudek. Poirot sám sobě připomněl, že ačkoli slečna Treadwayová působí tak sklíčeně, není vyloučeno, že mohla zavraždit muže jménem Barnabas Pandy. Pokračoval tedy, ale už se méně rozplýval: „Madame Zacková a monsieur McCrodden Poirotovi nevěřili. Nenaslouchali.“

„Přece vás neobvinili z toho, že lžete?“

„Bohužel ano.“

„Ale vy jste přece Hercule Poirot!“

„To je nepopiratelně pravda,“ souhlasil Poirot. „Mohu se zeptat, zda jste dopis přinesla s sebou?“

„Ne, okamžitě jsem ho zničila, bohužel. Já… nesnesla jsem pomyšlení, že existuje.“

„Dommage. Byl bych ho rád viděl. Eh bien. Mademoiselle, pokročme tedy ve vyšetřování dále. Kdo by si mohl přát provést tak krutý žert – vám, mně, madame Zackové a monsieuru McCroddenovi? Čtyřem lidem, kteří tohoto Barnabase Pandyho neznali, tedy pokud vůbec existuje, protože je dobře možné…“

„Ach!“ zajíkla se Annabel Treadwayová.

„Co se stalo?“ zeptal se Poirot. „Povězte mi to. Nebojte se.“ Tvářila se vyděšeně. „To není pravda,“ zašeptala.

„Co není pravda?“

„On existuje.“

„Monsieur Pandy? Barnabas Pandy?“

„Ano.Tedy spíš existoval. Je mrtvý, víte? Ale ne zavražděný.

Usnul a… myslela jsem… nechtěla jsem vás klamat, pane Poirote. Měla jsem vám to objasnit hned… jen jsem myslela…“ Očima rejdila po pokoji. Poirot vycítil, že má momentálně v hlavě velký zmatek.

„Vy jste mě neklamala,“ ujistil ji. „Madame Zacková a monsieur McCrodden velmi jasně prohlašovali, že žádného Barnabase Pandyho neznají, a ani já ho neznám. Předpokládal jsem, že totéž platí pro vás. Teď mi prosím řekněte všechno, co o monsieuru Pandym víte. Říkáte, že je mrtev?“

„Ano. Zemřel loni v prosinci. Před třemi měsíci.“

„A říkáte, že to nebyla vražda – což znamená, že víte, jak zemřel?“

„Samozřejmě že to vím. Byla jsem tam. Žili jsme ve stejném domě.“

„Vy jste… žili spolu?“ Tohle Poirot nečekal.

„Ano, od mých sedmi let,“ kývla. „Barnabas Pandy byl můj dědeček.“

Když se Poirotovi konečně povedlo přesvědčit Annabel, že se na ni nezlobí a nedomnívá se, že ho schválně klamala, pokračovala: „Byl to pro mě spíš rodič než prarodič. Matka a otec zemřeli, když mi bylo sedm, a děda – tak jsme mu říkali – si nás vzal k sobě. Lenoru a mě. Lenora pro mě taky byla trochu jako rodič. Nevím, co bych bez ní dělala. Děda byl hrozně starý. Je to smutné, když odejdou, to jistě, ale staří lidé prostě umírají, ne? Myslím přirozeně, když přijde jejich čas.“

Věcný tón, kterým to říkala, byl v nápadném kontrastu s atmosférou smutku, která ji obklopovala, a Poirot z toho usoudil, že ať už truchlí pro cokoli, dědečkova smrt to není.

Pak se její chování změnilo. V očích jí blýsklo, prudce pronesla: „Lidem mnohem míň vadí, když umře starý člověk, a to je strašně nefér! ‚Už měl svoje léta,‘ říkají, jako by to bylo snesitelnější, kdežto když zemře dítě, všichni vědí, že je to ta nejhorší tragédie. Podle mě je ale tragédie každá smrt! Vám to nepřipadá nefér, pane Poirote?“

To slovo „tragédie“ jako by zůstalo viset ve vzduchu. Kdyby Poirot musel jediným výrazem vystihnout podstatu ženy, která tu teď proti němu seděla, zvolil by právě tenhle. Byla skoro úleva slyšet ho nahlas.

Když na otázku neodpověděl okamžitě, Annabel Treadwayová se zarděla a pokračovala: „Když jsem říkala, že tolik nezáleží na smrti starých lidí, tak… nemyslela jsem to… mluvila jsem o hodně starých lidech. Dědovi bylo devadesát čtyři, on byl rozhodně mnohem starší než… Doufám, že jsem vás neurazila.“

Poirot v duchu rozvažoval o tom, jak některé omluvy mohou být mnohem znepokojivější než tvrzení, jež chtěly napravit. Poněkud neupřímně ujistil Annabel Treadwayovou, že se neurazil. „Jak jste ten dopis zničila?“ zeptal se.

Sklopila oči do klína.

„Nechcete mi to říct?“

„Obvinění z vraždy – ne od vás, ale prostě od někoho – člověka trochu znervózní a nechce se mu nic prozradit.“

„Já to chápu. Přesto bych ale rád věděl, jak jste se ho zbavila.“

Zamračila se. „Alors!“ pomyslel si Poirot, když viděl, jak se vráska na čele prohloubila. Přinejmenším tahle záhada je tedy vyřešena. To mračení je její zvyk, a to patrně už mnoho let. A rýha na čele je toho důkazem.

„Když vám to povím, budete si myslet, že jsem hloupá, nebo že jsem pověrčivá,“ řekla a zvedla kapesník k nosu. Neplakala, ale možná čekala, že brzo začne. „Vzala jsem pero a každé slovo jsem tlustými čarami přeškrtala, aby z něj nebylo nic vidět. A vaše jméno také, pane Poirote. Všechna slova do jednoho! Pak jsem ho roztrhala a ty kousky jsem spálila.“

„Tři různé metody ničení,“ usmál se Poirot. „Skláním se před vámi, mademoiselle. Madame Zacková a monsieur McCrodden byli méně důkladní než vy. Ještě na něco bych se vás rád zeptal. Mám pocit, že jste nešťastná, nebo že se možná něčeho bojíte?“

„Nemám se čeho bát,“ odpověděla rychle. „Už jsem vám řekla, že jsem nevinná. Kdyby mě tak obvinila Lenora nebo Ivy, ty bych uměla přesvědčit. Řekla bych: ‚Přísahám na Hopíkův život,‘ a ony by věděly, že mluvím pravdu. Tedy, ony už tak vědí, že jsem dědu nezabila.“

„Kdo je Hopík?“ zeptal se Poirot.

„Můj pes. Je to miláček. Nikdy bych na jeho život neodpřisáhla žádnou lež. Moc by se vám líbil, pane Poirote. Ten se musí líbit každému.“ Annabel Treadwayová se poprvé od svého příchodu usmála a tíživá atmosféra smutku se trochu rozplynula. „Musím se k němu vrátit. Asi si budete myslet, že jsem hloupá, ale strašně se mi po něm stýská. A nemám strach – opravdu ne. Jestli ten člověk, který dopis poslal, nebyl ochoten podepsat se vlastním jménem, tak to není vážné obvinění, že ne? Je to jen hloupý vtip, nic víc, a já jsem moc ráda, že jsem se s vámi mohla sejít a uvést to všechno na pravou míru. A teď musím jít.“

„Prosím, mademoiselle, neodcházejte ještě. Rád bych vám položil několik dalších otázek.“

„Já se musím vrátit k Hopíkovi,“ trvala na svém Annabel Treadwayová a vstala. „On potřebuje… a nikdo z nich… Když tam nejsem, tak on… Moc se omlouvám. Doufám, že ten, kdo ty dopisy poslal, vám už nebude dělat další potíže. Děkuji, že jste mě přijal. Hezký den, pane Poirote.“

„Hezký den, mademoiselle,“ řekl Poirot do pokoje, v kterém už náhle zbyl jen on a neurčitá atmosféra zoufalství.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Tři plus jeden

Druhý den ráno si Poirot připadal divně: bylo už deset hodin a nikdo netelefonoval. Nikdo se nedostavil do Whitehaven Mansions a nevyčetl mu, že ho (nebo ji) obvinil z vraždy Barnabase Pandyho. Počkal až do jedenácti čtyřiceti (protože člověk nikdy neví – i obviňující může klidně mít pokažený budík a zaspat) a pak se vypravil procházkou do kavárny Pleasant’s.

Neoficiální vedoucí kavárny byla mladá servírka Euphemia Springová. Všichni ji ovšem znali pod zkráceným jménem Fee. Poirot ji měl velice rád. Říkávala ty nejnečekanější věci. Vlasy měla rozlítané kolem hlavy, jako by pro ně gravitace neplatila, její mysl ovšem nebyla rozlítaná ani zdaleka, naopak – byla neustále plně soustředěná. Dělala nejlepší kávu v Londýně a potom se ze všech sil snažila zákazníkům rozmluvit, aby ji pili. Tvrdila vždycky, že čaj je mnohem lepší a zdraví prospěšnější nápoj, kdežto káva působí nespavost a vůbec všeobecnou zkázu.

Poirot pil Feeinu skvělou kávu přes všechna její varování a prosby a všiml si, že v mnoha otázkách (až na tu výše zmíněnou) má velmi inteligentní názory. Jedna z věcí, o nichž měla skvělý přehled, byl Poirotův přítel a občasný pomocník Edward Catchpool – a proto tu Poirot dnes byl.

Kavárna se začínala plnit lidmi. Po zapocených oknech stékaly kapky. Když Poirot vešel, Fee právě obsluhovala nějakého pána na druhém konci sálu, ale levou rukou na něj mávla tak výmluvně, že jasně pochopil, kde si má sednout a počkat na ni.

Posadil se. Jako vždycky srovnal příbory, které ležely před ním na stole, a snažil se nedívat na sbírku čajových konvic na policích podél zdí. Pohled na ně mu působil téměř fyzickou bolest: každá byla natočená jinak, a to docela náhodně. Nemělo to žádnou logiku. Jak je možné, že někdo, komu natolik záleží na čajových konvicích, aby jich nashromáždil tak mnoho, nemá nejmenší potřebu otočit je všechny stejným směrem? Poirot už dávno Fee podezříval, že je takhle chaoticky rozestavuje výhradně proto, aby ho trápila. Kdysi, když byly konvice rozestavěny ještě poněkud konvenčněji, se zmínil o tom, že jedna stojí v nesprávné poloze. Kdykoli od té doby do Pleasant’s přišel, byly konvice otočené naprosto náhodně. Fee Springová špatně snášela kritiku.

Objevila se a plácla mu mezi nůž a vidličku talíř. Byl na něm plátek dortíku, který si Poirot neobjednal. „Potřebuju vaši pomoc,“ prohlásila dřív, než se stačil zeptat na Catchpoola, „ale nejdřív jezte.“

Byl to její proslulý moučník zvaný „Kostelní okno“. Jméno dostal proto, že každý plátek se skládal ze dvou žlutých a dvou růžových čtverečků a připomínal barevná skla v oknech kostela. Poirotovi to jméno vadilo. Kostelní okna jsou barevná, to ano, ale jsou průhledná a skleněná. Tohle by se mohlo stejně dobře jmenovat „Šachovnice“. To bylo první, co se Poirotovi vybavilo, když moučník uviděl: šachovnice, i když malá a v nesprávných barvách.

„Ráno jsem telefonoval do Scotland Yardu,“ sdělil Fee.

„Řekli mi, že Catchpool je na dovolené na pobřeží se svou matkou. Nepřipadalo mi to pravděpodobné.“

„Jezte,“ vybídla ho Fee.

„Oui, mais…“

„Ale chcete vědět, kde je Edward. Proč? Stalo se něco?“ V posledních měsících začala o Catchpoolovi mluvit jako o „Edwardovi“, ačkoli, jak si Poirot povšiml, nikdy v jeho přítomnosti.

„Víte, kde je?“ zeptal se Poirot.

„Možná ano,“ usmála se Fee. „A ráda vám povím všechno, co vím, když mi slíbíte, že mi pomůžete. Tak jezte.“

Poirot povzdechl. „A jak vám pomůže, když sním kousek vašeho moučníku?“

Fee si sedla vedle něj a opřela se oběma lokty o stůl. „To není můj moučník,“ zašeptala, jako by se svěřovala s něčím zahanbujícím. „Vypadá stejně, chutná stejně, ale není můj. V tom je ten problém.“

„Nerozumím.“

„Obsluhovala vás tady někdy servírka jménem Philippa – taková kostnatá, zuby jako kobyla?“

„Non. Na nikoho takového si nevzpomínám.“

„Nebyla tu dlouho. Přistihla jsem ji, že krade jídlo, a musela jsem jí promluvit do duše. Tedy ne že by nepotřebovala vykrmit, ale rozhodně jsem nehodlala tolerovat, aby ujídala z talíře lidem, co si řádně zaplatili. Řekla jsem jí, že zbytky si klidně může vzít, ale to jí nebylo dost nóbl. Nelíbilo se jí, že s ní mluvím jako se zlodějkou – to se zlodějům nelíbí nikdy – a pak už se tady neukázala. Teď pracuje v té nové kavárně u Kemblů, na Oxford Street, vedle obchodu s vínem. Ne že by mi to vadilo, ať si ji klidně nechají – jenže mi sem začali chodit hosti a říkali, že tam dělá můj moučník. Nejdřív jsem jim nevěřila. Odkud by vzala recept? Je po prababičce, přes babičku a mou mámu jsem ho dostala já. Radši bych si jazyk vyřízla, než bych ho prozradila někomu mimo rodinu, a taky že jsem to neudělala – a už vůbec ne jí. Ani ho nemám zapsaný. Jediná možnost je, že mě tajně pozorovala, jak ho dělám… a když jsem o tom přemýšlela, tak jsem si uvědomila, že se to mohlo stát. Kdyby dávala pozor, stačilo by jí to jednou. Celou dobu jsme byly spolu v té malinké kuchyni…“

Fee ukázala vyčítavě ke kuchyni, jako by byla hlavním viníkem. „Není tak těžké se tvářit, že dělá něco jiného. A potvora ona je, to zas ano. Tak jsem zkrátka musela jít a zkusit to, chápete? A myslím, že mají pravdu, myslím ti, co mi říkali, že peče můj dort. Myslím, že mají úplnou pravdu!“ Oči jí pohoršeně blýskaly.

„A co bych pro vás měl udělat já, mademoiselle?“

„Copak jsem to neřekla? Copak to neříkám celou dobu? Snězte to a řekněte mi, jestli mám pravdu, nebo ne. Tenhle je její, ne můj. Strčila jsem ho do kapsy, když se nekoukala. Ona ani nevěděla, že v té jejich kavárně jsem, takový pozor jsem si dávala! Šla jsem tam tajně – v přestrojení, vážně!“