Obsah

Obsah

Jedna

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

Dvě

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

Tři

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

Čtyři

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

Pět

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

Šest

ADAM

BEN

ADAM

BEN

ADAM

ADAM A BEN

Poznámka autora

Poděkování

Poznámka překladatelky

KDYŽ VOLÁŠ MOJE JMÉNO

Tucker Shaw

KDYŽ VOLÁŠ MOJE JMÉNO

Přeložila Jana Jašová

WHEN YOU CALL MY NAME

Copyright © 2022 by Tucker Shaw

Published by arrangement with Henry Holt and Company,

an imprint of Macmillan Publishing Group, LLC.

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2023

ISBN 978-80-242-8988-5

Stevenovi

Nikdy jsi mi nescházel víc.

Jedno je docela jisté: už nikdy se nemůžeme vrátit. Minulost je nám pořád ještě příliš v patách.

Daphne du Maurier, MRTVÁ A ŽIVÁ

(v překladu Slávky Poberové)

Jedna

LEDEN 1990

Vítej na světě, jo.

The Beloved, „Hello“

ADAM

Adam už brzy pozná každou část mladíkova těla. Každou rovinu, každý záhyb, každý stín, každou hranu. Bude počítat a přepočítávat pihy rozeseté po jeho pokožce jako souhvězdí, na hrudi a na ramenou a v mělkých dolíčcích pod krkem. Pozná vibrace jeho hlasu, čáry v jeho dlaních a pravidelný rytmus jeho spánku.

Brzy, ale ne dnes. Dnes ví Adam jen to, co vidí: chlapce, nebo možná muže, který stojí v lednovém slunci s límcem vyhrnutým proti chladu a čeká na odpověď.

„Půjdeš?“ zeptá se znova. Není netrpělivý. Usmívá se.

Podívejte se na něj. Podívejte se, jak je vysoký, o hlavu vyšší než Adam. Podívejte se na jeho oči, jak asymetricky jsou rozložené, levé výš než pravé. Nebo je to tím, jak zrovna naklání hlavu? Podívejte se na ty rebelské lokny, vykukující zpod ohrnutého okraje pletené čapky. Podívejte se na jeho krásný nos. Jen se na něj podívejte.

Do Adamova obličeje se opře ledový poryv větru a vžene mu vlasy do očí. Přes jejich pramínky zamžiká. Zachvěje se. Proč si vždycky zapomene čepici?

Stočí jedno chodidlo dovnitř, jako by šmajdal. Došlápne, aby pod podrážkou tenisky cítil chodník. Přitažlivost. Prohlíží si mladíkovy oči, nejdřív levé, pak pravé, pak zase od začátku. Jasné oči. Mírné. Plné naděje.

Půjdeš? Je to prostá otázka. Adam ví, jak to chodí. Viděl to v tisíci filmech, milionkrát si to přehrával v hlavě. Cizinec před vámi. Vysloví svou repliku. Položí otázku. Teď je řada na vás. Odpovíte, a váš příběh začne. Adam se kousne do spodního rtu a sbírá odvahu.

Na nároží zaskřípe taxík, táhne svůj poškozený tlumič po asfaltu směrem k Christopherově ulici. Rachotící kov vystřelí do vzduchu jiskry a Adam cítí jeho chvění v zubech. Je to jeden z těch starých žlutých taxíků, Checker. Když je uvidíte, máte si něco přát. Auto projede křižovatkou a zmizí.

Adamovy oči sklouznou k hloučku pih na kraji cizincova obličeje. Jen na jedné straně, hned u spánku. Dívejte se pořádně. Vidíte? Puls, jeho puls, pravidelný a dychtivý a živý.

Půjdeš?

Adam odpoví ano. Adamovi je sedmnáct.

BEN

Čočky Benových brýlí jsou umatlané od pomády a okna autobusu zamlžená dechem cestujících, takže z kodrcání Midtownem toho moc nevidí. Autobus poskakuje po silnicích trýznivě pomalu, trvá mu půl hodiny, než projede kolem posledních bloků do Port Authority.

Jeho pomalé tempo se k dnešku hodí. Jízda z Gideonu by měla trvat jen hodinku a něco, ale teď se nekonečně táhne. S dopravou člověk nikdy neví. Ben už stačil přečíst od první do poslední stránky časopisy Vogue, Interview i i-D, které si koupil před cestou na nádraží, a cédéčko Happiness od Beloved si poslechl už třikrát. Pustil by si ho klidně počtvrté, kdyby se mu nevybila baterie v discmanu. Měl jet radši vlakem.

Přetáhne si rukáv mikiny přes dlaň a otře s ním okno, aby si na zamlžené ploše vytvořil kukátko. Ví, že je jasno, ale tady v zastíněném centru to jde těžko poznat. Slunce tam někde je, ale zakrývají ho stovky vysokých budov.

Po chodníku se valí proud lidí v zimních kabátech v odstínech šedivé a hnědé a olivové a černé, vytvářejí nervózní hloučky na křižovatkách, kde čekají na zelenou. Drží si šály u krků a nastavují záda větru, aby si chránili obličeje.

Když na semaforu naskočí zelená, někteří se vrhnou kupředu a prorážejí těly chlad. Jiní se pomalu vlečou, každý jejich krok je mučivým úsilím. Nikdo nevypadá šťastně. Všechno je to tak krásné. Ben New York miluje.

Náhle se z davu chodců oddělí muž ve svítivě oranžové zimní bundě, sestoupí z chodníku a sleduje zástup vozidel, jako by chtěl přeběhnout mimo přechod. Vypadá povědomě. Že by…? Ben znovu otře okno. Ano, je to on. Marco. Přímo tady na Deváté avenue. Ben by ho poznal kdekoli.

Před dvěma lety, když byl Ben ve druháku, ve škole po vyučování napadli jednoho prváka, kluka jménem Marco. Nacpali ho do úklidové komory před hudebnou a ulomili kliku, takže ho uvěznili uvnitř. Na dveře nasprejovali nápis teplouši mají aids a utekli. Marca našli až druhý den ráno, když školník vysadil dveře z pantů. Kluk se choulil u zdi a boty měl pokryté zvratky. Škola povolala firmu na likvidaci nebezpečného odpadu, aby komoru vydezinfikovali – koneckonců, na dveřích stálo slovo aids –, ale policii ne. Brzo začali všichni vykládat, že si za to Marco mohl sám. Přece se nemůžete producírovat po škole s náušnicemi v obou uších a v tričku skupiny Culture Club a čekat, že vám to projde. Bylo to jasné. Marco dostal, co si zasloužil.

Marco teď stojí vzpřímeně a sebevědomě. Vzápětí ho zahalí pára z kanálu, bílý oblak podtrhující elektricky oranžovou barvu jeho bundy. Vypadá to jako módní fotografie v jednom z Benových oblíbených magazínů. Ovšem kdyby byl Ben stylistou toho záběru, vyměnil by oranžovou bundu za něco ne tak prvoplánového. Možná za temně rudou nebo smaragdovou. Něco stejně poutavého, ale ne tak křiklavého.

Ben zamrká a Marco zmizí, město ho znovu pohltilo. Autobus dorazí do cílové stanice v Port Authority, všichni se zvednou ze sedadel a nahrnou se do uličky, tlačí se a vzdychají a netrpělivě pomlaskávají. Ben čeká, dokud se autobus nevyprázdní. Pak sundá svou cestovní brašnu a vydá se hledat telefonní budku. Musí zavolat bratrovi. Musí zavolat Gilovi.

ADAM

„Půjdeš?“

Zase tak o moc nejde. Ten chlapec – nebo muž? Ne, prozatím zůstane u chlapce – jen zve Adama na nový horor Kevina Bacona Chvění, který má být spíš humorný než hrůzostrašný. Jenomže Adama ještě nikdy nikdo do kina nepozval. Ne takhle. Ne jako na rande.

Soniina videopůjčovna Village byla celé dopoledne přecpaná vystresovanými zákazníky, kteří se snažili zásobit filmy, než přijde sněhová bouře, před níž varoval Sam Champion v televizních zprávách. Sonia sněhové bouře miluje, protože nic neprospívá půjčování filmů v New Yorku víc. Jenže takové rušné dny jim vyprazdňují zásoby a Adam musel po většinu směny za pultem své zákazníky jen zklamávat: Ne, nemůžete si půjčit víc než tři kazety najednou. Ne, nemáme Flákače na Betamaxu, jen na VHS. Ne, tyhle typy filmů tady vůbec nenajdete – zkuste Truhlici rozkoší na Sedmé avenue.

Uteklo to a přiblížila se třináctá hodina, konec Adamovy směny. Nával zákazníků prořídl, teď už se jen trousili. Adam si sloupl strnulý úsměv ochotné obsluhy a stáhl z věšáku dlouhou světle modrou bundu. „Končím!“ zavolal a hodil si bundu přes ramena.

„Dáš mi ještě dvě minutky?“ poprosila Sonia. „Musím se vyčurat.“ Protáhla se mezi zelenými a purpurovými korálky závěsu, který byl místo dveří ve vchodu do kanceláře. Korálky se za ní rozhoupaly a cvakaly o sebe.

U pokladny stál zákazník. Hodně vysoký. Hodně vysoký a hodně hezký, s rozcuchanými nepravidelnými kudrnami, připlácnutými z jedné strany k hlavě. Z postele, nebo od čepice. To, nebo ono. Adam si představil obojí.

„Můžu vám pomoct?“ zeptal se ho.

„Měl bych tady mít rezervovanou kazetu. Na jméno Keane.“

Adam si nechal bundu jen tak přehozenou, zip nezapnutý. „S ká?“

„Ano, Keane,“ zopakoval zákazník. „Callum Keane.“

„Callum Keane,“ vyslovil zřetelně Adam. Dvě chrčivá mlasknutí se šumem mezi nimi a nezřetelným zakončením. Callum Keane. Ještě nevěděl, že si to jméno bude pamatovat navždycky.

Přikrčil se za pultem, kde byly ve dvou policích rezervované kazety, každá se samolepicím růžovým papírkem. Pročítal jména: Ramón, Barillas, Inkpen, Zakris, Keane.

„Tady to je.“ Položil nahrávku na stůl. „Bachovy houslové koncerty.“

„Ach,“ ozval se Callum Keane. Ramena mu zklamaně poklesla a Adamovi se zhoupl žaludek. „Doufal jsem, že to bude v provedení Carlose Kleibera. Tohle je Seiji Ozawa. To už jsem viděl.“

Přistrčil kazetu po pultě zpátky. Rukáv modré džínové bundy se mu vyhrnul a odhalil flanelovou manžetu na štíhlém zápěstí posetém načervenalými pihami. Adamovy oči na nich ulpěly, studovaly jejich tvary.

„To mě mrzí,“ hlesl Adam.

„Co se dá dělat.“ Když se zákazník usmál, stiskl si přitom mezi zuby špičku jazyka. „Kleiber se těžko shání.“

Právě v tu chvíli proplula Sonia v oblaku jasmínové vůně deodorantu mezi korálky zpátky a upevňovala si na lalůček kruhovou náušnici. „Adame, co tady ještě děláš?“

„Chtěla jste, abych počkal.“

„Adam mě obsluhoval.“ Překvapilo ho, když z úst Calluma Keana uslyšel své jméno.

„Pán tady měl rezervovanou kazetu,“ začal vysvětlovat. „Ale ukázalo se, že to je jiná, než kterou chtěl, tak –“

„Na tak zdlouhavý vysvětlování je pozdě.“ Sonia si poklepala na hodinky a ukázala na dveře. „Nashle. Kde máš čepici? Je leden. Šílená zima.“

„Zapomněl jsem si ji.“

„Jsi horší než moje děti. Zapni si bundu.“

Adam sklonil hlavu a vykročil strnule ke dveřím, pryč od té trapné chvíle. Vyhýbal se očima Callumu Keanovi a doufal, že nezakopne. Když půjde rychle, je za čtvrt hodiny na Astor Place a dá si tam ostříhat vlasy, které to už zoufale potřebují. Dostal se ale jen na konec bloku, když uslyšel, jak na něj Callum Keane volá. Jeho jménem, které už teď znal.

„Adame!“

A tak jsou teď na nároží.

Půjdeš?

Co by mu poradila Lily? Jen před pár týdny, na silvestra, trvala na tom, že budou sdílet novoroční předsevzetí. Začíná nový desetiletí. To nejlepší. Osmdesátky možná udělaly nás, ale my uděláme devadesátky. Je čas začít žít. Čas začít riskovat. Tohle je náš čas. Tohle je „Dekáda ano“. Opakuj po mně: ANO. Připili si sladkým perlivým vínem ukradeným z baru její matky.

Adam se zhluboka nadechne a narovná páteř.

Callumův úsměv se rozšíří.

I Adam se usměje.

„Jo,“ odpoví konečně. „Půjdu s tebou.“

Callum vítězoslavně zvedne ruku zaťatou v pěst. „Super! Ale musíme sebou hodit. Začíná to v půl druhý v jednom kině na Šestý. Víš, v tom vedle basketovýho hřiště? Takže, hm, kudy by bylo nejlepší –“

„Tudy.“ Adam ukáže na Christopherovu ulici.

„Vážně?“ Callum se dívá jiným směrem, k Bedfordské.

„Věř mi,“ vyzve ho Adam. „Já tady bydlím celý život.“

BEN

Gil neodpovídá, a tak Ben zavěsí, aby ušetřil čtvrťák. Za chvíli to zkusí znova. Sám sebe uklidňuje, že si dělá zbytečné starosti. Jeho starší bratr bude souhlasit, jako vždycky. Když se sem přestěhoval, aby nastoupil na místo lékařského praktikanta v nemocnici St. Hugh’s, nabídl Benovi, ať za ním přijede, kdykoli bude potřebovat na víkend vypadnout. Jen nejdřív zavolej, nabádal ho. Potřebuju varování osmačtyřicet hodin předem. Ben tu podmínku vždycky respektoval. Udělal by to i teď, kdyby věděl dva dny předem, že sem pojede. Jenže to nevěděl až do dnešního rána.

Rána, které začalo krátce po svítání jemným šťouchnutím do ramene od matky. Použila k tomu prst, který si včera zlomila, když si ho přirazila ve dveřích auta po jejich další hádce. V jednu chvíli na něj křičela, že jestli se k ní Ben nebude chovat líp, sám toho bude litovat, a vzápětí už kvílela tak, že se i sousedi z vedlejšího vchodu vyšli podívat ke dveřím, co se děje. Ben jí pomohl na sedadlo spolujezdce a odvezl ji na pohotovost. Doktor prohlásil, že je to čistá zlomenina. Stačí to dát do dlahy, hodně aspirinu a ledovat. „Tentokrát žádný kodein,“ prohlásil a dodal k Benovi: „Dohlédni, aby maminka spala s rukou na polštáři. Omezí to otok.“

Možná měla máma včera pravdu. Možná se k ní nechoval moc hezky. Požádala ho, aby ji po práci rozveselil – to byl její častý a nespecifický požadavek –, ale on odmítl, chtěl být sám. Měl za sebou těžký den. Což odstartovalo to „jen počkej, budeš toho litovat“, a to už taky slyšel stokrát předtím. Udělal chybu, když ji pak přestal vnímat. Prásknutí dvířek od auta jí mělo znovu získat synovu pozornost, jenže se tam připletl do cesty ukazováček. Anebo ho tam nechala schválně? S tím si bude Ben lámat hlavu ještě dlouho.

„Bene,“ oslovila ho ráno, když do něj šťouchla. „Benjamine.“

Na chvilku ho napadlo, jestli si jeho pokoj odemkla šperhákem, ale pak si vzpomněl, že ji byl dvakrát za noc zkontrolovat, jestli spí s rukou na polštáři. Asi se potom sám nezamkl.

Posadil se a šmátral na nočním stolku po brýlích. Máma měla na sobě pod červeným flanelovým županem zúžené džíny. Byla bosá, prsty na nohou zamotané do nití čouhajících z jejich prošlapaného koberce, který léta brutálních útoků prastarým vysavačem proměnila v tenoučký hadr. Zvedla si poraněnou ruku k obličeji, jako by chtěla synovi připomenout svou bolest.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se jí.

„Ne.“

„Bolí tě ta ruka?“

„Já na tohle prostě nemám,“ pronesla. Její hlas zněl pochmurně, chladně, zoufale.

Ben si zatahal za okraj výstřihu trička s Depeche Mode, ve kterém usnul. Škubnul s ním víc, než měl, takže nitě lemu povolily a zůstaly trčet kolem jeho klíční kosti. Super. Další oblíbené tričko zničené. „Na co nemáš?“ zeptal se.

Ukázala na krabici od bot na jeho prádelníku. „Na tohle.“

Ben věděl, že v krabici je štos lesklých gay magazínů, které před rokem našel na pánských záchodcích na vlakovém nádraží – Honcho, Inches, Mandate – a přinesl si je v batohu domů. Měl je ve skrýši v přízemí, protože v jeho pokoji máma často slídila. A zůstávaly tam, dokud je nepotřeboval. Včera večer je potřeboval. A pak tu krabici zapomněl uklidit.

„Máš nějaký poslední přání nebo tak něco?“

„O čem to mluvíš?“

Zdravou rukou si vytáhla papírový kapesníček z krabičky na jeho nočním stolku. Osušila si oči a otřela nos, pak kapesníček zmačkala a položila ho na britský Vogue, který si Ben četl před spaním. Na ten nový s Lindou, Naomi, Tatjanou, Christy a Cindy na obálce. Nechal si ho poslat za devět babek. Matka jeho lásku k módním magazínům nesnášela. Dívala se mu do očí, zatímco se natáhla po dalším kapesníku, znova si otřela nos a položila ho vedle prvního. Byla to její deklarace.

„Co budu dělat, jestli umřeš?“

„Jestli umřu, tak budu mrtvý. Takže na to asi budeš muset přijít sama.“

„Takže to ty chceš? Chceš umřít?“ Neodpověděl.

Další zatroubení nosem. Na magazínu spočinul třetí kapesníček. „Patří to do koše.“

„Tak to tam hoď,“ zavrčel. „Mně je to jedno.“

Držela ho pohledem v šachu. „Všechno to patří do koše,“ prohlásila. „Všechno tady.“

Došlo mu to. Nemluvila o časopisech. Mluvila o něm.

Nejdřív se ho zmocnila otupělost. Pak ho to popíchlo. Věděl, co musí udělat. Odhodil deku a vstal. Vytáhl zpod postele cestovní brašnu a začal balit. Pohyboval se klidně, nespěchal. Ze skříně si vzal pár triček. Dvě mikiny. Ne, ještě jednu. Troje džíny. Do toaletní taštičky si naházel vlasovou kosmetiku, deodorant a dvě tužky na oči, které měl v horní zásuvce prádelníku. Dal si záležet na tom, aby matka viděla, že si je balí. Sebral nějaké ponožky, spodní prádlo, z koupelny si vzal kartáček na zuby. Matka nemluvila. Jen stála stranou a sledovala ho.

Dopřál si čas na to, aby si ze stojanu vybral cédéčka – New Order, Erasure, Cocteau Twins, Book of Love. Jen asi deset nebo dvanáct kousků. Vytahal připínáčky z vystříhaných fotografií z časopisů, které si upevnil na vnitřní stranu dveří skříně – Iman v modelu od Halstona, Marpessu v Dolce & Gabbana, Giu v Armani, Grace Jonesovou v Alaïa. Stočil je do sebe a strčil do batohu.

Gil mu dal před pár týdny obálku s pěti dvacetidolarovkami a Ben si včera nechal proplatit šek za práci v Galerii Poughkeepsie, sedmdesát osm dolarů. Dal teď všechny ty peníze dohromady a přidal je do batohu. Pak si přibalil náhradní brýle. Balzámy na rty. Falešné hodinky Swatch.

Oblékl se. Černé džíny, kožený náramek, černou mikinu, černé tenisky Chuck Taylor s černými zpevněnými špičkami. Zapnul si zip černé parky a na hlavu si napařil černou kšiltovku. S vlasy se nezdržoval. Dneska ne.

Matka znova ukázala na krabici od bot.

„Můžeš si je nechat,“ řekl jí. „Asi jsou pro tebe důležitější než pro mě.“ Hodil si cestovní brašnu přes rameno a nechtíc srazil krabici z prádelníku. Na zem se vysypaly obálky s nahými těly. Matka si poraněnou rukou zakryla obličej.

U hlavních dveří se Ben jako obvykle podíval do zrcadla vedle věšáku na kabáty. Posunul si kšiltovku, zastrčil pod ni neposlušné pramínky vlasů a otřel si rozmazanou linku ze spodního víčka. Měl se odlíčit, než šel spát. Zaťal čelist a zamračil se na sebe. Proč nemůže být krásný? Kdyby byl, všechno by bylo o tolik jednodušší.

V tu chvíli, než otevřel dveře, úplně stačilo, aby řekla stůj, a zastavil by se. Počkej – a počkal by. Vrať se, a on by se otočil, omluvil se, snažil by se dál.

Jenže ona nic neřekla. Ani stůj, ani počkej, ani vrať se. Neřekla mu ani všechno nejlepší, zrovna dneska, na jeho osmnáctiny. On ale taky mlčel. Matka věděla, že odchází. Ben věděl, že odchází. Všechno teď bude jiné, pro ně pro oba.

Bena napadne, kolik dalších lidí v Port Authority ještě neví, kde stráví noc. Sundá sluchátko telefonního automatu a zkusí znova vytočit Gila. Bratr to pořád nezvedá. Bena to trochu uklidní. Aspoň má víc času si to připravit. Protože toho od Gila nebude chtít zrovna málo.

ADAM

Adam vede Calluma přes Sheridanovo náměstí a po Západní čtvrté ulici, přizpůsobuje trasu tomu, aby šli pořád po slunečné straně, v marné touze po hřejivosti paprsků. Na to je ale moc větrno. Jdou rychle. Když zabočí kolem rohu na Šestou avenue, ostrý vítr zaštípá Adama do očí. Poslední půlku bloku k prodejnímu okénku skoro proběhne. Oba podstrčí pod plexisklem pětidolarovku a prodavač na ně rukama v bezprstových rukavicích mávne, ať jdou dál.

„Hej, co je?“ zeptá se Callum ve vestibulu. „Ty pláčeš.“

„Ne.“ Adam si setře slzy z tváří. Nervózně se zasměje. „To ten vítr. Slzí mi z něj oči.“

„A podívej na ty tvoje uši. Máš je úplně rudý. Pojď sem.“ Callum si několikrát zamne ruce o sebe a pak je přitiskne Adamovi na uši.

Adam střelí očima doleva, pak doprava. Dívá se na ně někdo? Tohle je Village, ta nejvíc gay čtvrť ve městě, ale stejně. Stejně na to člověk vždycky myslí.

„Neboj,“ prohlásí Callum sebevědomě, jako by mu četl myšlenky. „Už je ti teplo?“

Adam přikývne a vyklouzne zpod Callumových dlaní. „Díky.“

Na tváři jeho společníka se objeví potměšilý úsměv. „No ne!“ ukazuje na fotobudku v rohu vestibulu. „Jdeme!“

„To jako fakt?“ Adam nepoužil fotografickou budku od dob, kdy měli premiéru Gremlins.

Callum už je u budky, odhrne závěs a drží ho zvednutý, aby mohl Adam projít dovnitř. „Na prvním rande je to povinný. Běž a já se vmáčknu k tobě.“

První rande. Adamovi poskočí žaludek, když ta slova zaslechne. „Tak jo.“

Sedne si dovnitř na lavičku a Callum se vsouká za ním, stočí a poskládá své dlouhé tělo do těsného prostoru a přehodí nohy přes Adamovy. „Mačkám tě?“

„Ne,“ odpoví Adam. Je to lež. Cítí tlak, ale nechce, aby si Callum odsedl.

„Tak jdeme na to.“ Callum hodí do otvoru čtvrťák. „Sýýýýr!“

Adam se usměje. Vyšlehne blesk.

„A teď nějakou grimasu!“ vykřikne Callum. Adam zašilhá očima k sobě. Další blesk.

„Úsměv!“ Blesk.

„Vyplázni jazyk!“ Blesk.

Callum se pozpátku vypotácí do vestibulu a směje se. Adam jde za ním a rozhlíží se. Nedívá se na ně někdo? Ne.

Asi za minutu přístroj vyplivne proužek se čtyřmi černobílými fotografiemi. Na každém snímku je Callum v popředí, rozzářený, usměvavý, živý. Adam za ním je strnulejší, rozpačitější. Úsměv, škleb, úsměv, jazyk.

„Rozkošný.“ Callum roztrhne proužek na poloviny a jednu podá Adamovi. „Na památku.“

„Budu to opatrovat navždycky.“ Adam se snaží flirtovat, ale neví, jestli se mu to daří.

Callum se zase usměje s jazykem mezi zuby. „Tak jo, jdeme na ty příšery.“

Když se svezou na svá sedadla a v sále se setmí, Callum se k němu nakloní. „Bojíš se?“ zeptá se tiše a jeho dech zahřeje chlapce na kůži.

„Trochu,“ připustí Adam.

„Neboj,“ zašeptá Callum a přitiskne koleno proti jeho. „Já tě ochráním.“

Pověz mi, kdys to zjistil.

Docela brzo. Byl jsem u babičky v jejím domě v horách, bydlel jsem u ní, když byli naši pryč. Dívali jsme se na letní olympiádu v Montrealu, to bylo kdy… 1976? Takže mi byly asi čtyři a půl. Říkal jsem tomu „lympáda“.

Babička pořád básnila o tom, jak úžasná byla Nadia Comăneciová na bradlech.

„No není krásná?“ ptala se pořád během Nadiiny slavný dokonalý sestavy. „Krása. To je prostě krása.“

Seděl jsem na zemi vedle jejího křesla a prohlížel si speciální přílohu novin věnovanou olympiádě. Byly tam fotografie spousty slavných gymnastek – Nadii, Olgy Korbutové, Nellie Kimové, všech favoritek. Já se ale soustředil na snímek Kurta Thomase při cvičení na koni. Měl doširoka roztažený nohy a svaly pod reprezentačním tričkem USA a pod bílými gymnastickými šortkami se mu napínaly. Přejel jsem prstem po jeho vlasech s účesem jako měl ten zpěvák Shaun Cassidy a vyslovil: „Krása. To je prostě krása,“ stejně jako předtím babička. A podíval jsem se na ni, jestli mi to schválí.

Jenže ona se tvářila zvláštně. Naklonila hlavu ke straně a sykavě se nadechla. Znělo to, jako by do dveří vešel nevítaný host, nebo jako by jí na dvůr vběhlo divoký zvíře. Vzpomínám si, že jsem se cítil divně. Jako by mi došlo, že jsem jiný. Možná to byly rozpaky nebo stud, nevím. Tehdy jsem to ještě neuměl pojmenovat. Nechtěl jsem, aby byla babička kvůli mně rozčilená, a tak jsem si šel sám hrát na dvorek.

Později si telefonovala s mámou a slyšel jsem ji, jak říká: „Je to takový citlivý chlapec.“ Dala na to velký důraz, na slovo citlivý. Když ten výraz slyším, vždycky mě z toho brní uši. Stejně jako když lidi říkají, že je někdo tak osobitý nebo kreativní nebo že má rád individuální sporty. Všechno to znamená totéž, jako by to byl nějaký kód.

BEN

Vítr na Osmé avenue připraví Bena o dech, připomene mu, že je zima. Jenže městu je to jedno. Je pořád v pohybu. Vibruje. Ben zamíří k metru.

Chůze po New Yorku znamená zapojit se do obrovské městské choreografie s miliony účinkujících a Ben bez námahy zapadne do správného rytmu spěchu, cílevědomosti, možností. Zná kroky, protože naslouchá městu, které je vyvolává. Vidí, jak se k němu blíží žena, pozná ten směr z posazení jejích boků a křivky jejího krku, a když míří přímo na něj, aniž by dala najevo ochotu zpomalit, New York mu napoví, ať vteřinu počká a pak natočí ramena právě ve chvíli, kdy ona udělá totéž. Hladce se minou jako dvě modelky, které kolem sebe elegantně proplují na molu, bez jediného zaškobrtnutí. Ona jde dál, on taky, a brzy už tančí s dalším cizincem.

Ben patří sem do města, ne do Gideonu. Tam mu všechno jen připomíná, jak moc nezapadá. Mluví o něm jako o podivínovi nebo exotovi. Jenže tady v centru zvláštní podmračený chlapec s černými linkami kolem očí zapadá stejně dobře jako kdokoli jiný. Není nijak výjimečný. Ničím podezřelý. Patří sem. Proto sem tak často jezdí. Rozdíl je v tom, že tentokrát se už nevrátí.

Zastaví se u stánku na rohu, aby si prohlédl obálku Women’s Wear Daily. Je na ní modelka, kterou nezná, v kostkované bekovce a saku ze stejné látky. Je to Kenzo? Moschino? Hledá popisek. Jak rebelská návrhářka Anna Sui obrací centrum města naruby. Str. 5.

Anna Sui? O ní Ben ještě neslyšel. Její model se mu ale tak líbí, že si za sedmdesát pět centů časopis koupí a zastrčí ho do batohu na později. Koupí si taky nové baterie do discmanu.

Zahlédne telefonní budku a zkusí znova Gila. Pořád mu to nebere. Ben zaloví v batohu po obálce s penězi. Má dost na jednu nebo dvě noci v hotelu, ale to je všechno.

Sestoupí po schodech do metra a vsune do otvoru žeton. Pojede céčkem nebo áčkem, podle toho, co přijede dřív. Je to jedno, oba vlaky jedou tam, kam má namířeno.

ADAM

Pokud si chcete před sněžnou bouří koupit něco sladkého na doma, měli byste jít do Rocco radši co nejdřív, protože odpoledne je už obvykle bohatý výběr cukrovinek ve vitrínách – plněné dortíky, cheesecaky a trubičky – zoufale přebraný. Dneska se ale na Adama usměje štěstí. Sotva vstoupí dovnitř, zahlédne na polici za pultem pár kousků čokoládokávového dortu.

„Pojď za mnou,“ vyzve Calluma a táhne ho po dlážděné podlaze ke stolku skoro vzadu. Pověsí si bundu přes opěradlo židle a ukáže Callumovi na druhou. „Drž mi tady místo.“

„Rozkaz, pane,“ odpoví jeho společník a posadí se.

Adam se vrátí k pultu a vytáhne si z přístroje lístek s pořadím. Doufá, že tři zákazníci před ním mu dort nevyfouknou pod nosem.

Nerozhodný chlapík v čele fronty zdržuje prodavače nezodpověditelnými otázkami – Bude mi citronový krém chutnat víc než pistáciový? Nepodráždí mi tiramisu žaludek? –, zatímco žena za ním v bundě do půl lýtek a kulichu s bambulí se netrpělivě mračí. Z náruče se jí vykroutí batole a vrhne se proti vitrínám, plácá do nich ručičkama a ječí: „Sůůůšuuu!“ Ukazuje na pár posledních citronových pusinek. Adam se na holčičku usměje. Taky byl kdysi takhle malý a matlal dlaněmi sklo vitrín, když sem chodil týden co týden s tátou pro sušenky pignoli.

Když se Adamovo číslo objeví na displeji nad pokladnou, zamává lístečkem nad hlavou. Žena za pultem se na něj unaveně usměje. „Adam, že ano? Co to bude?“

Ukáže na čokoládokávový dort. „Dva, prosím. Tamhle.“ Namíří prst na stolek, u kterého sedí Callum.

„Přineseme vám to, zlato.“

Adam vklouzne na toaletu, aby si umyl ruce, a u samoobslužného pítka naplní vodou dvě sklenky. Než se vrátí ke stolu, Callum už má půlku řezu v sobě. Vzhlédne a zakření se, ale nepřestává žvýkat. „Nevydržel jsem čekat.“

„Tenhle je tady můj nejoblíbenější,“ odpoví Adam s úlevou. Posadí se a zakousne se do dortu, přitiskne si sousto jazykem k patru a rozmačká tak těsto i kávový máslový krém dohromady. „Jsem rád, že jim nějaký zbyly. Obvykle mají ve vitríně lepší nabídku.“

„Máme my to kliku,“ prohlásí Callum a jeho chodidlo narazí pod stolem do Adamova. Adam nohu odtáhne, ale Callum tu svou posune stejným směrem, udržuje kontakt. Adamovi se zhoupne žaludek. Nervózně, ale je to příjemná nervozita.

Odkašle si. „Co to bylo za kazetu, cos dneska sháněl? Už jsem zapomněl. Nějaká vážná hudba, že jo?“

„Carlos Kleiber. Nejlepší dirigent na světě. Taky studuju na dirigenta. Totiž, plánuju studovat na dirigenta. Nejdřív si na to musím našetřit.“

Adam si vybaví Amadea, ten film o Mozartovi, který před pár lety vyhrál všechny možné Oscary. Představí si Calluma v napudrované paruce a brokátovém kabátci, jak triumfálně mává rukama na orchestr. „Dirigent,“ zopakuje. „To je ten vepředu. Co mává hůlkou.“

„Říká se tomu taktovka, monsieur,“ opraví ho Callum.

„Aha, oui,“ odpoví Adam. „Pardonnez-moi.“

Callumova noha se na tu jeho přitiskne víc. Adam se skoro nemůže nadechnout.

„Budeš mít spoustu času naučit se všechny důležitý výrazy, až mě budeš doprovázet na moje první světový turné,“ prohlásí Callum. „Paříž, Vídeň, Tokio a opera v Sydney. Přibližně tak za dvacet až třicet let ode dneška, plus minus. Tak co, bereš?“

„Já ani nevím, co dirigent dělá.“

„Je to prostý, a zároveň je to složitý.“

Callum vytáhne ze zadní kapsy složený papír a na stole ho uhladí. Jsou na něm notové osnovy, vodorovné linky přes celou stránku s notami a italskými slůvky.

„Vidíš? Tohle je hudba, chápeš? Je to něco jako soubor pokynů, manuál. Dokážu to číst a vím, jak ty noty hrát. Je tam zaznamenaná melodie, načasování, jsou tam nápovědy, kdy to má být hlasitý a kdy tichý, kdy fortissimo a mezzo piano, jestli má být melodie rychlá, staccato, nebo pomalá, legato. Chápeš? Tenhle záznam mi říká, jak má hudba znít. Ale neříká nic moc o tom, jak se při jejím poslechu budu cítit. Víš?“

Když Callum mluví, Adam sleduje jeho oči, které těkají sem tam a tančí jako kolibříci.

„Takže… každý si ty pokyny interpretuje trochu jinak. Když máš pohromadě čtyřicet nebo šedesát nebo devadesát muzikantů, co se řídí stejným manuálem, ale každý si ho vykládá jinak, musíš se postarat o to, aby byli všichni ve stejný zóně. To dělá dirigent. Poklepeš taktovkou, zvedneš ruce, ujistíš se, že jsou všichni připravení. A pak začneš dirigovat, muzikanti začnou hrát a místnost se naplní hudbou. Je to, jako bys z nich tu hudbu dostával, uvolňoval ji do vzduchu pro publikum. Všichni tě sledují, a když jsi dobrý, všichni ti věří. Ty vytváříš tu chvíli. Vytváříš atmosféru. Rozdáváš ji. Tohle chci dělat.“

„To je supr,“ prohlásí Adam. Myslí to vážně.

„Co ty? Co chceš dělat?“

„Se svým životem? Nevím. Možná něco kolem filmu.“

„Jako režírovat?“

„To nevím. Prostě mám rád filmy. Proto pracuju u Sonii. Mám tam neomezený půjčování filmů zdarma.“ Vlastní ambice mu ve srovnání s Callumovými připadají mlhavé. Adamovy sny nejsou vůbec tak jasné.

„Který je tvůj nejoblíbenější?“ zeptá se Callum.

„Nejoblíbenější film?“

„Jo, jako úplně nej.“

Tak to je nebezpečná otázka. Tady Adam nechce udělat chybu. Váš nejoblíbenější film toho o vás hodně vypovídá. Když mu bylo sedm, miloval Čaroděje. V jedenácti to byla Sláva. Ve čtrnácti Hledám Susan. Zn. Zoufale. Ale teď?

Hlavou mu letí jednotlivé tituly. Hledání vidiny. Od devíti do pěti. Harvey. Purpurový déšť. Poslední jednorožec. Pod vlivem úplňku. Po zavírací době. Místní hrdina. Stopa. Harold a Maude. Rita. Zlo pod sluncem. Smithereens. Tyhle všechny filmy miluje, ale žádný není jeho nejoblíbenější.

„No?“

„Amadeus,“ vyhrkne Adam a překvapí sám sebe. Proč to řekl? Vždyť ho viděl jen jednou.

Callum vykulí oči. „Myslíš to vážně?“

Adam ucítí tlak v břiše. Byla to chyba? Co když Callum Amadea nenávidí, tak jako přehnaně zapálení fanoušci boxu nesnášejí další díly Rockyho? Co když si myslí, že Amadeus je hovadina?

„Nemůžu uvěřit, že to říkáš! Ten film prostě miluju. Když ho dali do kin, viděl jsem ho sedmkrát.“

Ajaj, bleskne Adamovi hlavou. Co když si teď Callum bude chtít o Amadeovi povídat? Adam si nepamatuje skoro nic kromě kostýmů a paruk a vyšinutého smíchu Toma Hulce. Rozhodne se, že si ho znova půjčí, aby si ho důkladně prostudoval. Prozatím radši změní téma.

„Jak se vlastně člověk stane dirigentem?“

Callum si povzdychne. „Studiem. Hromady drahých škol. Šetřím si na to už dva roky, dělám uvaděče v Lincolnově centru. Plat není nic moc, ale můžu sledovat většinu koncertů z míst ke stání. To je v kostce všechno, co dělám. Pracuju, chodím na koncerty, šetřím peníze a studuju hudbu doma s Clarou.“

„S Clarou?“

„Mým pianem. Sehnal jsem ho za sedmdesát pět babek na bleším trhu v Chelsea. Skoro dvakrát tolik stálo dopravit ho ke mně do bytu.“ Oči se mu zalesknou a rozostří, jako by se zatoulal ve vzpomínkách. Adama by zajímalo v jakých.

Po chvíli se Callumovy oči vrátí a jeho výraz zjemní nenucený úsměv, který už Adam zná.

„Můžeme si dát ještě kousek?“ zeptá se Callum. „Nechci se s tímhle dortem loučit.“

BEN

Když přijede vlak a dveře se otevřou, Ben zahlédne volné místo pod plakátem s horkou linkou AIDS. neumírejte studem, stojí na něm. newyorský odbor zdravotnictví. Posadí se tam, vedle ženy s vlasy zapletenými do copánků s korálky a v sepraných džínách, naproti mladému muži, který čte z obrázkové knížky dítěti. To ale mnohem víc zajímá dvojice, co se na konci vagonu muchluje. Ben si položí brašnu na klín a vsune ruku dovnitř, až nahmatá discman. Po paměti vymění baterie a stiskne play. Narovná si sluchátka na uších a jejich tenký kovový oblouček si posune na krk, protože na kšiltovce mu nechce držet.

Na stanici na Třicáté čtvrté ulici ucpe vagon tlačenice nových cestujících. Parta středoškoláků ve svetrech s logem Knicks a kotníkových keckách. Žena v přepásaném pepitovém kabátu se žlutou šálou. Tři hubené zamračené holky asi v jeho věku, které drží kožená fotoalba s vyraženým nápisem elite model management.

Vlak sebou znova škubne. Ben si všimne, že se po něm ty zamračené holky dívají a něco si šeptají. Sevře se mu krk. Vypadá divně? Je něčím nápadný? Sklopí pohled ke kolenům a doufá, že kšilt jeho čepice jim výhled na něj zakryje.

Na Dvacáté třetí přistoupí dva muži. Jeden bude tak v Gilově věku, něco přes třicet, má tmavou pleť a něžné oči. Na sobě má větrovku na zip pod prošívanou vestou. Druhý, který se šourá za pomoci hole s gumovým koncem, vypadá mnohem starší, s řídnoucími vlasy, pod nimiž místy prosvítá lebka, a ohnutými zády. Na sobě má tlustý propínací svetr s odřenými koženými záplatami na loktech. Mávne holí na Bena. „Dovolíte?“

Ben se rychle zvedne i s brašnou. Ukáže na uvolněné místo.

Muž s holí se sveze na sedadlo. Přitom zamžiká a vzápětí se usměje úlevou. Ben si teď uvědomí, že ten neznámý není starší než jeho společník. Je nemocný. Ben cítí niterný impuls poodejít, zvětšit prostor mezi sebou a evidentní chorobou. Potlačí to. Muž mu poděkuje a Ben přikývne.

Vlak pokračuje v kodrcání centrem města a nevzrušení Newyorčané se při jízdě pohupují jako loutky na provázcích. I Ben se houpe, tentokrát v rytmu hudby ze sluchátek.

ADAM

Slunce pozdního odpoledne je uprostřed téhle zimy nízké a lenivé, vysílá přes ulici dlouhé mimozemšťanské stíny, pokroucené pavoučí obrysy. Ti dva jdou pomalu, beze spěchu, jsou rádi, že se vítr prozatím utišil. Na rohu Callum zvedne ruku a vrhne na bok autobusu stín ve tvaru ušatého králíka. „Co myslíš, jsem roztomilý?“ zeptá se poskakující králík.

Adam vytvoří rukou stín krokodýla s otevřenou tlamou. „Podle mě jsi k nakousnutí,“ pronese, než otevře tlamu a králíčka spolkne. Rozesmějí se tomu jako děti.

Chodník je plný lidí v tlustých šálách, kteří si u boků přidržují papírové tašky s nákupy a kouří. Adam poznává tváře, které je míjejí. To je ten kluk s býčí šíjí, co má na Christopherově ulici obchod s čepicemi. Pokývne na Adama a ten mu to oplatí. Pak vedoucí z restaurace v Greenwichi, která má umělé řasy vždycky nalepené trochu nakřivo. Usměje se a Adam taky. Mine je poslíček z Grand Sichuanu na kole s převodovkou. Zamává a Adam zamává taky.

„To vypadá, že tady všechny znáš,“ ozve se Callum.

„Jo,“ potvrdí Adam. „Tak ne že mi uděláš ostudu.“ Teď už flirtuje nenuceně. Lily by něj byla hrdá.

Vede je úmyslně oklikami přes Village, aby to odpoledne protáhl. Callum nic nenamítá. Minou krámek s kávou, obchod s perskými koberci, pár gay barů – Ty’s, Boots & Saddle, Stonewall. Když se před nimi objeví sexshop, Adam zrychlí. Výklad plný barevných šátků, sloužících jako neverbální rozlišovací znamení homosexuálů, a lesklých plakátů se zamračenými pornohvězdami ho znervózňuje.

Na rohu ulice Perry se Callum prudce zastaví před řadovým cihlovým činžákem. Ukáže na okno v prvním patře. Je otevřené – ve starých domech je to i za chladných zimních dní běžná praxe, protože většině nájemníků nejdou regulovat radiátory. „Slyšíš?“ zeptá se. „Hudba.“

Adam vzhlédne k oknu. Jen vzdáleně rozezná tiché tóny piana, pink-pink-pink.

„Chopin,“ vysloví Callum, když údery do kláves začnou být hlasitější, rychlejší, spojují se v melodii. „To je jedna z jeho etud, myslím číslo deset.“ Zvedne ruce vzhůru jako mim a zahraje na imaginární klávesnici, dokonale sladěný se zrychlující se melodií z patra. Trefí správně každou notu, každou pauzu, každý důraz. Je to perfektní synchronizace, jíž dosahuje pouze prsty. Dramaticky se zhoupne, když hudba dospěje ke crescendu a skončí.

Adam zatleská, Callum se ukloní. Okno nad nimi se zabouchne a prolomí kouzlo.

„Miluju New York!“ vyhrkne nadšeně Callum. Vykřikne k oknu: „Hudba je všude!“

Adam se usměje. Je už poblázněný. Poblázněný tím vysokým, hravým, záhadným stvořením.

Náhle se za ním ozve známý hlas. „Adame?“

Otočí se a spatří Lily v přehnaně velkém umělém kožichu, který mu připomene kostým Tippy Walkerové ze Světa Henryho Orienta. Zamává svým copem, silným a tmavě hnědým, s temně rudými obarvenými konečky. „Hej, tady!“ zahaleká na něj.

Adam instinktivně odstoupí od Calluma. „Ahoj, Lily.“

Ta si sundá sluneční brýle Ray-Ban a prohlédne si Calluma s napůl zvědavým, napůl podezíravým výrazem. Zvedne ruku jako vévodkyně, která kyne dvořanovi. „Ahoj, já jsem Lily. Adamova nejlepší kamarádka.“

Callum přijme její ruku a elegantně ji políbí na hřbet dlaně. „Je mi nesmírným potěšením.“

„To určitě říkáš každý.“ Flirtuje s ním. „A kdo jsi ty?“

„Callum Keane, k vašim službám. Byli jsme zrovna s Adamem na Chvění.“

„Fakt jo?“

„Ano. Byl tak velice laskav a doprovodil mě. Jsem bábovka, na horory se sám neodvažuju.“

„No není to zlatíčko?“ pronese Lily a přejede pohledem k Adamovi. Vysílá mu tím signál: Máš průšvih. Adam na to měl jít s ní. Lily je posedlá Kevinem Baconem.

„Máš novou barvu,“ ukáže na její vlasy.

Lily zatočí copem. „Manic Panic, Upírská krev. Dramatický, no ne? Vždyť víš, že miluju, ehm, drama.“

„Líbí se mi to,“ ujistí ji Adam. „No, tak já ti pak zavolám, jo?“

„Zkus to, ale upřímně, nevím, jestli budu večer doma. Mám toho tolik. Ale nech mi když tak vzkaz na záznamníku, jestli chceš.“ Adam ví, že lže. Žádné plány nemá.

„Doufám, že se zase brzo setkáme.“ Callum jí nabídne ruku, ale Lily ji odstrčí a přitáhne si jeho hlavu ke dvojímu polibku, každý na jednu tvář.

Když se nakloní k Adamovi, zašeptá: „To si vypiješ, ale je úžasnej.“

„Ahoj, Lily.“

„Všichni jsme ve spojení, Telefony New York,“ zazpívá reklamní znělku. Další signál. Pak mi zavolej, nebo uvidíš, říká mu tím.

„Vypadá mile,“ poznamená Callum, když se dívá, jak se od nich vzdaluje.

„Obvykle je milá,“ připustí Adam.

Brzy dojdou do parčíku mezi Bankovní a Hudsonovou. Adam ukáže na krabicový činžák z červených cihel za křižovatkou, který působí, že se pomalu propadá do sebe. „Ten je jako já,“ prohlásí. „Ten křivý na rohu.“

„Ty tvrdíš, že je křivý,“ namítne Callum. „Podle mě je osobitý.“

Adam na něj zamžourá. „Kolik vlastně měříš?“

„Nevím jistě,“ přizná Callum. „Jsem moc vysoký?“

„Ne, jsi přesně akorát.“

„No páni.“

A teď co? Obejmou se? Potřesou si rukama? Políbí se na tvář? Adam sklopí oči k zemi.

Callum ho vezme za ramena, každé do jedné ruky, a stiskne. Není to tak úplně objetí a rozhodně to není polibek. Ale jako by to… něco znamenalo?

„Můžu ti zavolat?“ zeptá se Callum.

„Nemám tužku.“

„To nevadí. Mám dobrou paměť. Vyzkoušej mě.“

Adam mu zarecituje sedmimístné číslo svého telefonu a Callum ho bezchybně zopakuje.

„Máš to daleko?“ zeptá se Adam.

Callum ukáže směrem z centra. „Horatiova.“

„To je kousek.“

„Čtyři bloky.“

Callum se natáhne a zastrčí Adamovi vlasy za ucho. Přejede mu rukou po tváři. „Tvoje vlasy mají barvu javorovýho sirupu,“ prohodí. „Moje oblíbená chuť.“

Adam se opře do tepla Callumovy dlaně a v tu chvíli ucítí, jak něco zapadlo do sebe, něco zásadního, strukturálního, chybějící součástka, která se konečně našla.

Polib mě, pomyslí si Adam. Polib mě, jako George líbá Lucy v Pokoji s vyhlídkou. Polib mě, a tohle nároží se změní v pole ječmene nad Florencií a kolem nás se ozve hudba a já ti omdlím v náručí a oba nás to navždy změní. Polib mě a všechno bude dokonalý. Polib mě.

Jenže Callum ho nepolíbí. Jen ho pustí a vrátí ruku do kapsy. „Radši už běž dovnitř,“ doporučí mu. „Nebo tady zmrzneš. A kdo by to pak zvedl, až ti zavolám?“

Adam se zdráhavě rozloučí a přejde ulici. Ve dveřích domu se otočí a spatří Calluma, jak pořád stojí na místě. Ten na něj zavolá: „Musel jsem se ujistit, že to zvládneš!“ Pak se obrátí zády k centru a vykročí pryč.

Adam zastrčí klíč do zámku a začne čekat na Callumův telefon. Nepotrvá to dlouho.

BEN

Ben vystoupí z vlaku na Čtrnácté ulici, někde v půli cesty do Tribeky. Chce zabít trochu času v Paláci magazínů, než zkusí znova zavolat Gilovi. Je to jen pár bloků od metra.

Ve výloze zahlédne svůj odraz. Celý v černém. Vypadám jako pozér, pomyslí si, ale co mu zbývá? Pořádné oblečení si nemůže dovolit. Tohle je nejblíž k tomu, jak vypadat dobře a neutratit přitom všechny peníze za značkové džíny a kabáty. Jediný trik je v tom, že ta černá na vás musí ladit, a jeho džíny už začínají blednout. Už nemají stejný odstín jako boty. Tohle Ben nesnáší. Musí si ušetřit na nové kalhoty.

Když vstoupí do Paláce, zmocní se ho vzrušení. Tohle je v New Yorku jeho oblíbené místo. Tisíce časopisů z celého světa, stohy a stohy, plné police a stolky a stojany. Jsou navršené dokonce i na pultu s pokladnami a pod stojanem se sladkostmi. Ze všech směrů se na něj usmívají lesklé obličeje. Módní magazíny, designérské magazíny, hudební magazíny, umělecké magazíny, všechny plné krásných lidí v krásném oblečení, kteří dělají krásné věci v krásných světech. Ve světech, kde se neděje nic špatného. Ben tam chce taky.

„Zdravím, Ali.“ Ben pokývne na prodavače za zvýšeným pultem. Vytáhne si z krabice papírový kapesníček a otře si brýle. „Můžu si tady nechat tašku?“

Ali vzhlédne od časopisu Economist a uhladí si košili. Přikývne. „Jasně. Mimochodem, dneska přišel nový britský Vogue,“ dodá. „Únor.“

„Už?“

„Projednou právě včas.“

„A máte ještě nějaký lednový?“

Ali ukáže na kartonovou krabici na konci místnosti. „Tamhle. Už jsem je chtěl vyhodit.“ Zesílí si rádio a začne poklepávat prsty o pult v rytmu písně Pauly Abdulové.

Ben nakoukne do krabice. Je to tam, obálka britského Vogue vyfocená Peterem Lindberghem. Naomi Campbellová, Linda Evangelista, Christy Turlingtonová, Tatjana Patitzová, Cindy Crawfordová. Svatá trojice plus dvě, v něžných černobílých odstínech s jasně růžovými písmeny, která hlásají: začaly devadesátky. co dál? Nedotčený čistý magazín místo toho, na který jeho matka odhodila použité kapesníčky.

Prohlíží si tváře modelek, které zná stejně dobře jako kdokoli na světě. Naomi je nejlepší na molu. Linda umí nejlíp pózovat. Christy je nejoslnivější. Tatjana má v sobě nejvíc vášně. Cindy je nejslavnější. Ben má právě teď nejradši Lindu. Minulý týden to byla Naomi. Předtím Christy. Někdy se jeho oblíbenkyní stává Veronica Webbová, Helena Christensenová, Nadège nebo Carla Bruniová. Miluje obě Claudie, Masonovou i Schifferovou. Taky Gail Elliotovou a Gurmit Kaurovou.

Otevře výtisk L’Officiel. Vida, tady je Yasmeen Ghauriová v modelu Clauda Montany pro Lanvin. Možná to teď bude jeho nová oblíbenkyně. A co Stephanie Seymourová v šatech Versace? Ta je přesně typ pro Versace. Gianni ji určitě miluje.

„Je tak hezká,“ ozve se Ali a pokývne ke Stephaniině fotce. „Tak hezká.“

Benův pohled upoutá snímek Madonny na obálce bulvárního časopisu. Je to paparazzi fotografie, na níž Madonna vychází z restaurace v Los Angeles s Warrenem Beattym. Vlasy má zase odbarvené na blond a její úsměv je široký a agresivní. Warren se mračí. „Můžeš si najít někoho lepšího,“ pronese k ní Ben nahlas. „Jsi nejslavnější člověk na světě. On je jen bývalá hvězda.“

„Co prosím?“ zeptá se Ali.

„Ne, nic,“ zamumlá Ben. „Mluvím si pro sebe.“

Vezme do ruky Harper’s Bazaar, kde je na obálce Karen Alexandrová. Měla by být větší hvězdou, pomyslí si, a Bazaar by potřeboval změnit grafiku. Prohlíží si další zboží, další módní magazíny: Elle, Mademoiselle, W. Hudební časopisy: Q, Spin, NME. Zahraniční tiskoviny: Match, So-En, Tatler, Grazia. Kdyby mohl, koupil by si je všechny. Kdyby mohl, žil by v jednom z nich.

Měl by už jít. Položí na pult lednové vydání britského Vogue.

„Jen tohle?“ podiví se Ali, který si teď čte Sassy.

„Snažím se šetřit,“ vysvětlí Ben.

„Chápu,“ zabručí prodavač. „Tohle je zdarma, už jsem je chtěl stejně dát pryč. Jo a tamhle je nový GXE, jestli chceš.“ Ukáže na stolek vedle dveří, kde jsou bezplatné tiskoviny.