© Lenka Poláčková, 2023

ISBN 978-80-249-5082-2

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Ten příběh se mohl stát přesně tak,

jak vám říkám.

Ale taky nemusel.

A jestli jste tam byli, jestli jste svědčili tomu, o čem vyprávím, pak si své vzpomínky

hýčkejte tak jako já ty své.

1

Na Veligrad padaly první sněhové vločky, z knížecího dvora doléhal ruch zábavy a pohádkář Sojka si ve služebním přístřešku naposledy ohřál ruce u ohně. Věděl, že přišla jeho chvíle, protože nebe nad obzorem zčernalo.

Pečlivě si srovnal halenu, postrčil čepici z čela a utáhl dlouhý opasek. Pak na vypouklé stěně mosazného džbánu zachytil svůj vlastní odraz; zaváhal a na okamžik se do něj zahleděl.

Jako by byly uběhly roky od chvíle, kdy jsem se na sebe naposled podívala! Dlouhé, předlouhé roky, a ne jenom pár měsíců.

Má tvář byla teď snědší než kdy dřív, kolem tenkých rtů běžely dvě nápadné vrásky a vlasy, přichýlené blízko k lícím vlněnou čapkou, rámovaly obdélníkový obličej. Musela jsem se pousmát. Bylo to skutečně teprve letos na jaře, kdy jsem si tu čapku nasadila poprvé?

Tehdy jsem hleděla na odraz v pečlivě naleštěném tácu a rovnala si tu pochybnou ozdobu na hlavě – vypadala strašně, ať už jsem ji položila jakkoliv. Ba co hůř, byla nesnesitelně nudná.

Bylo mi jasné, jak to chodí: kdo chce být úspěšným pohádkářem, ten musí umět na první pohled zaujmout. Oslovit lidi dřív, než se nadechne, aby promluvil. Potřebovala jsem něco zvláštního a zábavného, co si lidé budou pamatovat. Něco trochu směšného, trochu skutečného, trochu bájného, trochu moudrého, trochu hloupého. Něco jako…

sojčí peří.

No jistě! Ta drobná, rozverná, blankytně pruhovaná pírka, která každý dobře zná, a přece všechny překvapí. Ozdoba, která se může stát jménem. A jméno se stane příběhem.

„Budu pohádkář Sojka; jak ti to zní?“

„Zní to, jako že ses dočista zbláznila,“ opáčila Lidka kysele, „okamžitě pusť tu zhovadilost z hlavy.“

„Ale no tak; copak takhle mluví dáma?“

„Jak ty na mě, tak já na tebe,“ zasyčela a sebrala mi čepici z hlavy. Zmačkala jí v dlaních do maličké kuličky, jako by ji tak mohla nechat zmizet ze světa; a společně s ní i ten můj bláznivý nápad. „Přemýšlej přece, Slavo. Nemáš ani tušení, co všechno by se mohlo stát. Co budeš jíst? Kde budeš spát? A co si počneš, až přijde zima? Nedovedeš si ani představit život tuláka…“

„Na rozdíl od tebe, jak se zdá.“

Zamračila se a nakrčila nos. „A co bys dělala, kdyby ses už nemohla vrátit zpátky? Co kdybys musela zůstat praštěným pohádkářem napořád?“

„Zase tak moc by se taky nestalo…“

Lidka zmlkla, z roubených stěn jejího domu vystoupily dozvuky hlasů od ohně, bečení unavených koz a handrkování služek. Zabodla do mě svůj přísný pohled tak jako kdysi, když jsme byly dětmi; a stejně jako tehdy i teď na mě měla její přísnost spíš opačný účinek.

„Jsi tak nevděčná, Slavo,“ zavrtěla hlavou, „máš přece všechno, co by sis jenom mohla přát! Každý den máš co jíst, každou noc máš kde spát. Každou zimu tě hřeje oheň a objímá tě pevný dům. A každé léto tě chrání celý Mojmírovský klan! Co víc by sis na světě jenom mohla přát?“

„Svobodu.“

Obrátila oči v sloup a zalomila rukama;

až příliš přehnané gesto. Věděla, o čem mluvím, musela mi rozumět. Tím okatým opovržením se snažila sama sebe přesvědčit, že nemám pravdu.

Nikdy jsme toho neměly mnoho společného, lišily jsme se tak, jak se jen vlastní sestry lišit mohou, až teď nás konečně něco spojilo. A bylo to něco, s čím náš svět nepočítal, něco, co od nás nikdo nežádal a co jsme snad raději ani dělat neměly. Obě jsme totiž přežily své manžely.

Zůstaly jsme po nich zapomenuté a bezprizorní jako korbel vyčpělého piva, jako kulhavý kůň, který už není k ničemu dobrý a jen ujídá seno zdravým zvířatům; kulhavého koně by utratili. Ovšem my, vdovy po velmožích, my zůstaly na krku svým synům a snachám.

Lidana měla štěstí v neštěstí; velela Holmucu už za života svého muže Hanka a ani teď po jeho smrti se nezdálo, že by se na tom mělo něco změnit. Její hradiště pro ni bylo jako další dítě, bylo pro ni tím, co mohla milovat, o co pečovat, a dokonce jí její lásku a péči zpravidla vracelo zpátky.

Já stejné štěstí neměla. A nejspíš jsem si ho ani nezasloužila. Chyběla mi Lidčina houževnatost, její odhodlání a píle; všechno to, čemu jsem se kdysi tak škodolibě smála.

Mě vždycky hnaly jiné pohnutky.

„Copak ty nesníváš o svobodě? Nepředstavuješ si kočovný život, divoký vítr ve vlasech a mraky nad hlavou?“

„Ne,“ zabručela s neochvějnou jistotou. Tentokrát už nenašla ani tu nejmenší špetku porozumění. Toulavá krev avarských princů, kterou nám do vínku dala matka, se musela v Lidčiných žilách rozplynout jak mlžný přízrak nad močálem.

„Vrať se domů,“ spustila smířlivě. Sedla si naproti mně a vzala mé ruce do dlaní. „Buď trpělivá a važ si toho, co máš. Bůh nakonec tvou věrnost odmění.“

Na tvář mi vklouzl jízlivý úšklebek. Nemohla říct nic, čím by mě přesvědčila, ale připomínáním pokorného čekání na spravedlnost Boží mě podnítila ještě víc.

Zatímco ona přemýšlela, já si vzala své ruce zpátky. Pravačka nahmátla nožík u pasu, zatímco levačka se zavěsila na pramen černých vlasů. Pak se ostří mihlo vzduchem a vlasy zašustily. To, co z nich zbylo, se vesele zhouplo podél tváře a já už sahala po dalším pramenu.

Lidčina tvář se vzdorem zkřivila.

„Seženeš mi to sojčí peří?“ popíchla jsem ji.

„Co tvůj doprovod?“

„Poslala jsem je zpátky s tím, že zůstanu nějaký čas u tebe.“

„Co když tě tu budou hledat?“

„A kdo by mě tu tak hledal? Už vidím, jak se po mně shánějí,“ neubránila jsem se trpkosti.

Kdepak; v mém hradišti nezbyl nikdo, komu bych chyběla. Mé děti jsou pryč, má snacha mě nenávidí a manželův bratr je panák k nesnesení.

„Tak si chceš užít s mužskými; uhádla jsem? Měla by ses stydět, Slavěno…“

Vážně mě tak málo zná?

„Kdybych chtěla trdlovat s mužskými, nepřevléknu se za jednoho z nich… navíc v manželství jsem si užila ažaž, to mi věř, kvůli něčemu takovému bych se do světa nevlekla.“

Lidana semkla rty. Nejspíš by vymyslela i další námitky, ale konečně už jí došlo, že to úsilí postrádá jakýkoliv smysl. Že já se přesvědčit nenechám.

„Kolik ho chceš?“ zeptala se odevzdaně.

„Čeho?“

„Sojčího peří přece.“

2

Teď Sojka hrdě vykročil na dvůr knížete Svatopluka.

Taková čest! Dnes přece nebudu vyprávět opilým sedlákům se skelnýma očima ani udřeným ženám, nebudu bavit bezzubé rváče ani jejich samolibé pány. Ne. Dnes kolem stolů sedí jen samí páni. Velmoži a vladykové a v jejich čele sám kníže moravský.

To ta legrační čapka, ta mě sem přivedla. Stačilo jediné léto, aby se jméno Sojka rozlétlo nad klidnou hladinou Moravy. Znělo od statku ke statku, od dvorce ke dvorci; teď už si potulného pohádkáře nikdo nemohl splést a nikdo neváhal otevřít dokořán, když se ta čapka lemovaná blankytnými pírky objevila za vraty. Za misku polévky a korbel piva zpíval Sojka pro všechny, a každý se od něj dočkal takového příběhu, o jaký zrovna stál.

Když mi vzkázali pozvání na knížecí dvůr, nemohla jsem uvěřit svému štěstí. Vždyť Svatoplukovým družiníkem byl i můj Radovan, radost mého žití. To kvůli němu jsem vyrazila do světa, kvůli němu jsem stvořila bláznivého pohádkáře; jen proto, abych směla aspoň z dálky znovu spatřit svého syna.

Jak to dělají jiné matky? Jak se dokážou smířit s tím, že ty děti, které od počátku jejich životů opečovávaly a milovaly, ty, které bývaly celým jejich světem po dlouhé roky, najednou odejdou a víc se nevrátí? Kéž bych to věděla…

Snad nemilují jiné matky tak, jak miluji já. Snad jsou bázlivější, že nikdy neudělají ten první krok a nevyrazí do světa. Nebo jsou ostatní matky naopak silnější než já a dokážou nechat své milované jít.

Já to neuměla. Ale život měl v plánu mě to naučit.

Ovšem tenkrát, když jsem se prohlížela v odlesku měděného džbánu ve služebním přístěnku Svatoplukova dvora, připadala jsem si jako vítěz nad osudem. Jediná obava, která mi přišla na mysl, byla, aby mě snad můj Radovan nepoznal; ale i tuhle pochybnost jsem brzy zaplašila.

Vždyť já sama sebe bych už skoro nepoznala! Tváře mi dlouhým trmácením zezlátly jak chleba v rozpálené peci, nemyté vlasy se pod čapkou slepily tak, že bylo těžko uvěřit, jak daleko se kdysi rozbíhaly a kroutily ve složitých účesech.

Ne, dnes mě ani vlastní syn nepozná. Slavěna z klanu Mojmírovců jednou provždy zmizela a místo ní létá po světě už jen malá, bezvýznamná, modrá Sojka.

Z řeky zavál lezavý chlad a přinesl pach rybiny a splašků. Všechna ohniště na knížecím dvoře plála, aby zaplašila třpytivý mráz, který se po setmění snášel z hvězd. Společnost žila veselou zábavou, jako by ani nebyl advent.

Rychle jsem pochopila, proč se zrovna tento večer tolik slavilo. Kníže si pozval návštěvu a mně netrvalo dlouho, než jsem jeho cizí hosty mezi ostatními rozeznala.

Usadili je na potupně nízkých lavicích a každý věděl, co to znamená: byli to pohani. A snad i proto byly jejich obličeje kyselé, přestože mladé víno, které na jejich počest narazili, bylo sladké a plné.

„Kdo jsou ti hosté?“

Správce dvora mě přeměřil přísným pohledem.„Jsou to Čechové. Mladý Bořivoj se svou družinou. Kníže si přeje, abys dnes svou hrou bavil nejvíc je.“

„Rozumím.“ V ten moment už jsem věděla, který příběh chci dnes večer vyprávět. Nahmátla jsem flétnu na opasku a spustila veselou melodii plnou trylků. Zněla skoro jako křik skutečné sojky, pronikavě, nelibě a rychle si získala pozornost celého dvora. Zatímco mé prsty kmitaly na píšťale, můj zrak utekl tam, kde seděl kníže a všichni jeho družiníci.

Jak bych mohla odolat pohledu na Radovana? Stačil okamžik a už se mi srdce svíralo přívalem mateřské pýchy.

Jak zmužněl, jak zesílil za ten čas, co jsem ho neviděla! Můj nádherný chlapec s modrýma, okrouhlýma očima, s vlasy zářivými jak kaštan právě vylouplý ze skořápky. Na první pohled v něm každý musel spatřit jeho děda, knížete Rastislava.

Zpěv flétny utichl a Radovan pohádkářův pohled opětoval. Rychle jsem se obrátila jinam; nesměla jsem ho pokoušet a zbytečně budit jeho pozornost.

„Vážení! Budu vám vyprávět legendu starou, ale pravdivou, legendu slavnou. Legendu klanu Mojmírovců, nejskvělejších knížat, která kdy Morava na svých vlnách chovala.“

Svatopluk přikývl na souhlas; mé vyprávění mohlo začít. „Žila kdysi mladá panna, jíž se krásou nerovnala žádná bytost pod sluncem. Její vlas byl jemnější nitek pavučin a její pleť nad úplněk jasnější; netěšila se však ta panna ze své krásy, naopak. Trápila se nevýslovně pro nešťastnou lásku a rozhodla se, že život skokem do řeky jednou provždy ukončí.“

Svatopluk okamžitě ztratil o příběh zájem; jak by taky ne, slyšel ho už nejmíň tisíckrát. Ale Čechové poslouchali, snad ze zájmu, snad ze zdvořilosti.

„Zoufalá panna hleděla dlouho do temných vln Moravy a loučila se se svým životem. Nevěděla, že pro její krásu toužil po ní samotný Stribog, bůh větru a řek, který donekonečna putuje světem tam a zase zpět.

Povolal říční víly, které pannu zachránily a přinesly ji do bohova domu. Usadily ji na lůžko z chaluh a rákosí a dívka, ohromená nádherou Stribogova obydlí, nemohla ani uvěřit.

Když večer bůh dokončil svou pouť, přišel za tou kráskou. Ulehl společně s ní a miloval ji sedm dní a sedm nocí, vychutnával si její krásu a užíval si její přízeň, protože dívka byla moudrá a věděla, jak muže potěšit.

Když se její lásky nabažil, ptal se Stribog: ,Čeho si žádáš sobě za odměnu?‘

Tu dívka odpověděla: ,Přeji si místo, které bych mohla zvát svým domovem, ale které by bylo tvému domu tak blízké jako žádné jiné.‘

Potěšen její odpovědí, odměnil ji bůh podle jejího přání. Ze dna řeky vyzvedl ostrov přímo vprostřed mohutného toku a ten jí věnoval. Kromě toho daroval jí za sedm dní a nocí sedm velikých říčních perel.

Když se dívka na svět vrátila, zjistila, že zatím uběhlo celých sedm let. Nikdo už si na ni nepamatoval a nikdo ji nepoznával. Ona se ale kvůli tomu netrápila. Za sedm perel zbudovala na svém ostrově mocné hradiště a v něm porodila Stribogova syna, kterému dala jméno Mojmír.

Byl to chlapec silný a schopný, po otci zdědil rychlost větru a vytrvalost řeky, po matce zas její výjimečnou krásu. Zvelebil své hradiště a pojmenoval ho Veligrad, za manželku pojal knížecí dceru a zplodil s ní dva syny: Mojmíra a Bosu. Oba byli skvělými obrazy svého otce a oba se stali mocnými válečníky, ovšem Mojmír, starší ze dvou bratrů, vynikal nad všechna knížata v širém okolí, a oni si ho proto zvolili za svého vůdce.

Tak se stal Mojmír, vnuk samotného Striboga, vládcem celé Moravy!“

Vyprávění přerušil hlas píšťaly. Moravané, kteří poslouchali, teď zvedali korbely na počest slavného Mojmíra a opíjeli se myšlenkou, že i jejich těly protéká krev samotného Striboga. Čechové pak připíjeli stejně ochotně, přestože na božství svých hostitelů měli jistě střízlivější pohled.

Ať už je zplodil bůh, nebo jen člověk, Mojmírovci byli nezpochybnitelnými vládci a nejmocnějšími knížaty za hranicí Východní marky, nebáli se vzdorovat ani Arnulfovi Korutanskému. Ostatně proto taky dnes Čechové seděli kolem jejich stolů a bez reptání snášeli pokoření těch směšně nízkých laviček.

Jenže na knížecím dvoře byl i někdo, kdo si na můj příběh nepřipil.

Někdo, koho jsem si zpočátku vůbec nevšimla, ale teď, když jsem ucítila jeho pronikavý pohled, přeběhl mi po zádech mráz.

Vždycky jsem si myslela, že slabý, jemný Gorazd byl pro otce tím největším zklamání. Co jsem se ho jako děcko natrápila! Kolik ran jsem mu uštědřila ve snaze vytlouct z toho nevydařeného, zženštilého bratra aspoň něco chlapského… Jenže teď, když seděl na čestném místě u Svatoplukova stolu, bylo jasné, že Gorazd všechny své bratry předčil.

Stal se biskupem, zástupcem Metodějovy misie u knížecího dvora – a biskupové pohanským příběhům netleskají. Kdyby byl chtěl, mohl by mi všechny ty dětské ústrky vrátit i s úroky. Kdyby byl chtěl, mohl by mě za to bezbožné vyprávění nechat řádně zmrskat.

„Mojmír, vládce osvícený! Mojmír, vládce moudrý!“ rozkřičela jsem se, „jsa synem Stribogovým, nezalekl se Mojmír ani boha Římanů. Zvěsti o něm mu přinesli Frankové a Latiníci a vládce Moravanů brzy pochopil, že ten nový bůh je mocnější než všichni ostatní. Vládne přece městům z kamene! Velí mečům z damascenské ocele a klaněl se mu i sám veliký císař Karel.

Proto se Mojmír rozhodl zasvětit svou zemi tomuto novému Bohu. Přizval k sobě pasovského biskupa Reginhara a přijal z jeho rukou křest. Ten slavný obřad se konal ve vodách Moravy, na úbočí ostrova, který byl Stribog ze dna řeky pozvedl pro Mojmírův rod. Ostrova, na němž se rozkládá slavný Veligrad.

A když se pokřtěný kníže vynořil z vody a třpytivé krůpěje z jeho vlasů odnášel do dáli divoký vítr na své věčné pouti, Mojmír věděl, že síla nových i starých bohů stojí při něm, jeho rodu a jeho lidu.

Že jejich vláda bude slavná a věčná!“

Znovu se rozezněla flétna, znovu se klopily korbele a Gorazd se dal do řeči s druhým košiláčem, svým přítelem.

Hrála jsem, dokud mi prsty zimou nestrnuly v křeči a nevytratil se z nich cit. Tou dobou už byla zábava v plném proudu a pohádkáře si nikdo nevšímal.

Ale já, já si všímala všech. Uklidila jsem se stranou, skrčila se v závětří pod převisem střechy se svou poctivě vydělanou odměnou: miskou polévky. A zatímco mé prsty pomalu rozmrzaly, ovinuté kolem vydlabávané misky, můj zrak létal dvorem.

Jenže tím pro Sojku tenhle večer zdaleka neskončil. Polévka mě sotva stihla zahřát v hladovém břiše, prsty sotva pookřály a už za mnou mířil Přeslan, správce Svatoplukova dvora: „Tvůj kníže si přeje, abys vypravoval legendu o svatém Klimentu,“ oznamoval, „znáš ji?“

„Jistě, znám,“ sbírala jsem se ze země, „kníže si nejspíš přeje také to, abych pokračoval i příběhem o nalezení ostatků svatého Klimenta a jejich doručení papeži.“

„Pochopils‘,“ usmál se správce. „A začni hned, dokud je jejich pozornost nezkalená.“

Znovu jsem lovila u pasu flétnu a pištěla úvodní trylek. Tváře mi trnuly, v prstech mě bodalo, v břiše kručelo a útroby se chvěly zimou. Ale tehdy jsem si poprvé doopravdy uvědomila svou moc.

Kdybych dnes, stejně jako kdysi, seděla po boku svého muže, neměla bych hlad, užívala bych si pohodlí knížecího domu, hřála by mě bohatá kožešina a teplá medovina, směla bych si brát, co hrdlo ráčí, ale mlčela bych.

Ovšem jako pohádkář, lidový vypravěč, prostý, bezvýznamný člověk, nejsem na dvoře svého knížete, abych se ohřála nebo nasytila. Jsem tu, abych mluvila.

Svým vyprávěním mám pohnout Čechy k rozhodnutí změnit víru; protože ten příběh, který jsem začínala vyprávět, ten ve skutečnosti vůbec nebyl o svatém Klimentovi. Nikdo na Moravě by o tomhle dávném papeži nikdy nebyl slyšel, kdyby jeho ostatky u Černého moře kdysi neobjevil právě Metoděj se svým bratrem Konstantinem.

Z jejich svatého objevu se stal slavný příběh, který doprovázel celou misii z Byzance až do Veligradu a z Veligradu do Říma, kam ty staré kosti nakonec donesli. Tohle byl ten příběh, který jsem měla Čechům říct.

Příběh o výjimečných ctnostech a kvalitách moravského arcibiskupa i celé jeho církve. Příběh, v němž ten slábnoucí stařec z daleké, slunné Soluně vystupoval jako mocný hrdina vedený neochvějnou zbožností a boží prozřetelností.

3

„Vládnou lidé příběhům, nebo příběhy lidem?“

Gorazd se na přítele pobaveně otočil: „To je přece nesmyslná otázka. Příběh by byl ničím bez úst vypravěče, nebo bez pera, které by ho zapsalo. Příběh by vůbec nebyl, nebýt člověka.“

„Jistě…“ Mirnin hleděl přes knížecí dvůr na toho výstředního pohádkáře s opeřenou čepicí, jak servíruje Čechům na stůl slova slávy a triumfu, a ta nesmyslná otázka mu nepřestávala vrtat hlavou.

„Do konce adventu budou všichni pokřtění,“ prorokoval Gorazd.

„Však by taky byli blázni, kdyby odmítli.“

„Svět je plný bláznů, jak sám víš,“ zasmál se Gorazd, ale potom jeho jemná tvář zvážněla: „Máme to neuvěřitelné štěstí, že můžeme sledovat, jak se svět vynořuje z temnoty. Jak světlo víry proniká do nejzapadlejších hlubin lesů a rozhání démony, obludy z pověr, pobíjí všechny ty nenasytné příšery… Není to úžasné?“

Mirnovo čelo se stáhlo pochybami. „Copak tebe neznepokojuje, že jejich úmysly nejsou pravé? Nepřišli sem přece hledat spásu duše, hledají jen meče Svatoplukovy družiny.“

„I špatné pohnutky mohou přivést člověka ke správnému cíli,“ opáčil Gorazd se zarážející lehkostí. „Dnes je pro Čechy možná víra jen nástroj, ale až Boha skutečně poznají, až ho vpustí do svého života, přijmou křest Duchem svatým a okusí tělo Kristovo, potom se sami stanou nástroji Božími. Uvidíš.“

Už od mládí obdivoval Mirnin neochvějnost Gorazdovy víry. Musel připustit, že v hloubi duše mu vždycky záviděl, ačkoliv by se to nikdy neodvážil přiznat. Jistota, s jakou Gorazd o víře mluvil, s jakou víru prožíval, to byl pro Mirnu cíl, ke kterému se pořád nedokázal přiblížit.

„Ostatně,“ pokračoval Gorazd, „dokazuje to i dnešní hostina. Já sám jsem Svatoplukovi poradil, aby výjimečně porušil adventní půst a servíroval Čechům tak bohatě, jak se na knížecí návštěvu sluší… A vidíš, teď jsou potěšení a budou mnohem vstřícnější k přijetí víry.“

„A přesně za to jsme vždycky spílali franským kněžím,“ podotkl Mirnin, do hlasu se mu vkradlo víc hořkosti, než by si byl přál.

„To jistě, ale jejich prohřešky a ústupky se stěží dají srovnat s jedním porušením půstu.“ Gorazd zamával ve vzduchu suchou chlebovou plackou; Metodějovi biskupové by sami půst nikdy neporušili, ať už by byla situace jakákoliv, a i Svatopluka a jeho družinu pobízeli ke střídmosti.

„Máš pravdu,“ zavrtěl Mirna hlavou, aby setřásl svou jízlivost, „odpusť, nemám dnes zrovna náladu na oslavy.“

„Starosti v Holmucu?“

„Ani ne,“ zamručel tiše Mirnin a sám sebe přesvědčoval, že nevyslovil lež.

Nebyly to přímo starosti, co ho trápilo, jen tíha každodennosti.

V misijní škole, v tom stojatém, prašném vzduchu skriptoria, tam se mu jeho poslání zdálo vždy průzračně jasné. Neexistoval žádný skutek, který by pod vedením svých učitelů a ve společnosti svých bratří nedokázal vykonat. Ale čím déle byl sám, tím víc v něm sílila pochybnost.

Jak těžké se mu teď zdálo zůstat neoblomný, tváří v tvář nevyhnutelné bolesti života, nespravedlnosti, marnosti. Připadalo mu najednou až směšně snadné zaujmout člověka zvěstí z evangelia a přivést ho ke křtu; oproti tomu udržet si jeho důvěru po celou dobu a navzdory všem útrapám, to se mu jevilo skoro nemožné.

„Kdepak,“ přisadil po chvíli ještě přesvědčivěji, „Lidana má hradiště pevně v rukou. Je požehnání a radost vést diecézi v Holmucu.“

Jenže Gorazd si všiml, jak jeho přítel bezděky zakroužil polštářkem palce po nehtu malíčku. Byl to jen letmý, nepatrný pohyb, vlastně jen náznak pohybu, bezmyšlenkovitý tik, ale stejně si ho nemohl nevšimnout.

Nejdřív se tomu pousmál; skoro by byl na tenhle Mirnův zlozvyk zapomněl. Už na škole díky němu vždycky zaručeně poznal, kdy se jeho přítel snaží něco zatajit, nebo kdy říká přímo lež.

Jak už je to dávno?

Z chlapce, kterého znával, je teď chlap, důstojný církevní hodnostář k tomu, a přesto se nedokázal zbavit svého směšného, dětinského tiku. Nedokázal se naučit přesvědčivě lhát.

Potom ale Gorazdův úsměv povadl; uvědomil si, co všechno ten nepatrný pohyb znamená. „Rád si o tom poslechnu, kdyby se ti chtělo vyprávět.“

Mirnin jen přikývl, zůstal mlčet. Rukou, která ho prozradila, se chopil chleba a ukončil tak rozhovor.

Nechtělo se mu vyprávět.

4

Pustou stepí táhl mrazivý severní vítr. Když narazil na kmeny palisády, zahvízdal zlověstně v jejich štěrbinách, prosvištěl mezi střechami přikrčených zemnic a zas pospíchal krajem dál.

Wiching si přitáhl kapuci ještě víc do čela. Marně se snažil schovat svou vyholenou hlavu před větrem, zimě uniknout nemohl. Pochopil už, že je jedno, jestli se krčí v ubohém, děravém domě, nebo obchází venku; v tomhle bohapustém kraji mrzne na kost, ať dělá cokoliv.

A to ještě nebyla ani polovina adventu!

Jak přivíral víčka pod náporem vichru, před zraky se mu vynořovaly vzpomínky na Řím. Na to sluncem zalité město, kde mramor sálá věčné teplo a fontány konejšivě šplouchají. Utíkal se hřát k těm vzpomínkám čím dál častěji. Vybavoval si svůj pobyt v papežském paláci, tu nádheru a okázalost, kultivovanost každého detailu. Všechny ty věci, které mu kdysi připadaly samozřejmé, jako džbán čisté vody, ohřívadlo, židle, postel…

O to trpčí pro něj byla realita, když oči opět otevřel a připomněl si, kde teď je. Mezi ubohými, zkroucenými rolníky, kteří smrdí jako jejich zvířata a stejně tak i hledí. Obklopovali ho tupí, hrubí lidé, s nimiž se sotva dorozuměl a kteří pro něj neměli žádné pochopení.

Nebylo to dávno, co Svatopluk prohlásil tuhle zem za součást své říše. Jenže místní neměli sebemenší zájem o moravskou víru a křest považovali jen za nutné zlo, za nezbytnou daň, kterou svým moravským sousedům zaplatili za mír a průchodnost obchodní tras. Biskup, navíc ještě bavorského původu, ten pro ně nebyl ničím jiným než Svatoplukovým zvědem a tichým nepřítelem.

Jenže ani Wiching nebyl pro své misijní poslání právě zapálený. Celá ta cesta ho naplňovala jen hněvem a vzdorem. Stěží by mohl svůj pobyt zde považovat za něco jiného než trest.

Ale jednou bude pomsta jeho! Nemínil v téhle sněhem zaváté díře zůstat déle než rok. A i ten jediný rok mu Metoděj draze zaplatí.

Zatímco obcházel palisádu a spřádal plány, rozeznal na horizontu postavu jezdce. Byl úplně sám, bez vozu nebo dobytka, a to Wichinga konečně zahřálo na duši; nemohl to být nikdo jiný než posel.

Pospíšil si do hradiště a z maličké zemnice, která mu tu měla sloužit jako obydlí, vyhnal svého jediného, špinavého služebníka.

Nikdo ho nesměl rušit, když se setká se svým poslem. Měl tolik otázek, potřeboval vyřídit tolik vzkazů a zpráv! Nemohl přece riskovat, že ten rozhovor kdokoliv vyslechne. Byl zvyklý postupovat vždy s nejvyšší obezřetností a tento svůj dobrý zvyk nemínil měnit ani zde, na bohapustém Vislansku.

Posel se konečně protáhl dveřmi s hlubokou úklonou; jinak jimi ani nebylo možné projít, a Wiching se při pohledu na něj zatetelil radostí. Už týdny si v mysli rovnal všechny možné i nemožné události, které se na Moravě zatím odehrály, a byl si jistý, že pro každou z nich si připravil příhodnou reakci.

Jenže hned první novina ho docela zbavila vší radosti.

„Metoděj bude křtít knížete Čechů Bořivoje i s jeho manželkou a družinou.“

Wiching vztekle semknul rty a posadil se na promrzlé, z hlíny uplácané lůžko.

Proklatě.

Byl si jistý, že dokáže bojovat s Metodějem, jenže Svatoplukovi se stavět nechtěl a nemohl. Svatopluk byl přece jeho přítel; jeho spojenec! Ale byl to bezpochyby Svatopluk, kdo z křtění Čechů nejvíc získá.

„Světil mě sám papež.“

Posel se zarazil. Netušil, co na to říct. „Mám pokračovat, pane?“

„Jsem biskup nitranský!“ křikl Wiching. Rozčilením se vymrštil na nohy a na jeho tváři se objevil výraz hodný proroka. „

Biskup! Skutečný biskup. Ne jako ti dva panáci, o kterých v Římě nikdy nikdo neslyšel. Jsem právoplatný biskup a zacházejí se mnou jako se sluhou!

Poslali mě sem jako bych byl nějaký zatracený misionář. Snáším tohle všechno jen kvůli samolibosti toho zpropadeného Byzantince. Trpím tady a se mnou trpí církev sama!“

Posel pozoroval udusanou zem. Mlčel. Nemínil vzdorovat, přestože moc dobře věděl, že Wiching není žádný beránek.

Kdepak. Wiching byl muž nanejvýš cílevědomý, který pro své plány neváhal obětovat cokoliv, dokonce i pravdu.

„… nevěsta Kristova, to ona trpí, protože ji vláčejí bahnem a znásilňují pro vlastní prospěch!“ Wichingova plamenná řeč gradovala a poslovi začínalo být jasné, že je to představení. Představení určené jen pro jeho oči; představení, které je samo sdělením.

Rozhodl se zvednout pohled ze země a zdvořile předstírat zájem.

„Vyhnali mě do téhle ledové pustiny jen proto, že Svatopluk se rozkmotřil s Arnulfem. A kvůli téhle při se kníže rozhodl pošlapat víru! Zavrhl pravou, latinskou církev a začal naslouchat Metodějovi… Doufá nejspíš, že se prostřednictvím nezávislé církve zbaví i světského vlivu Franků; a teď k tomu zvrhlému spojenectví připojil i Čechy. Jak je bláhový… Jak jsou všichni bláhoví!

Metoděj je starý dědek. Až vypustí duši zemře s ním i celý tenhle směšný pokus. A potom se Svatopluk s prosíkem připlazí do Říma a bude škemrat aspoň o jednoho, jediného biskupa. A tehdy…,“ zarazil se Wiching vážně a jeho rozčilená tvář se ve vteřině zklidnila, „tehdy přijdu já.

Nezradím starého přítele, tak jako on zradil mě.

Ne! Nebudu se Svatoplukovi mstít ani vysmívat! S důstojností se ujmu úlohy vůdce církve moravské a budu pokorně sloužit Bohu a papeži.“

Proslov dozněl a poslovi se zdálo, jako by se do ticha měl rozeznít uznalý potlesk, ale slyšel jen vichr skučící škvírami roubených stěn.

„Rozumím.“

Velkolepost, která se na okamžik mihla Wichingovou tváří, nadobro zmizela. Útrpně si povzdychl. Jak by mu ten hloupý posel mohl rozumět? Jak by mohl obyčejný, bojem školený chlapík pochopit to, co se on, biskup, snaží ve světě vykonat?

„Jaké jsou další zprávy?“ zeptal se a odevzdaně dosedl zpátky na zmrzlé lůžko.

5

Z nebe se smál jasný den, modrá pírka na čepici svítila v ostrém zimním slunci a flétna, jejíž zpěv poslední týdny na knížecím dvoře skoro neutichal, konečně odpočívala v koženém pouzdře na opasku. Byl dobrý den na cestu a já se chystala vyrazit.

„Kníže s tebou byl velmi spokojený“ kývl mi na odchodu Přeslan, správce Svatoplukova dvora.

„Jsem rád, že byl kníže spokojený. I já jsem spokojený. Mám nový příběh, který budou všichni chtít slyšet: příběh o křtění Čechů.“

Přeslan se usmál. Jistě přesně tohle toužil slyšet; potřeboval, aby se historka o křtění Čechů rozlétla Moravou, aby byla slyšet i v těch nejmenších chalupách, aby vykonala práci, kterou vykonat má.

Nejspíš by se tak neusmíval, kdyby věděl, kdo doopravdy jsem a odkud pramení mé pochopení pro knížecí potřeby. A snad by se i zhrozil, kdyby zjistil, že vůbec netoužím sloužit Svatoplukovi – má věrnost navždycky patřila jen a pouze jedinému z knížecích družiníků, mému Radovanovi. To pro něj jsem celou dobu zpívala, to pro něj jsem velebila Mojmírovský klan, to jeho společnost mě večer co večer oblažovala víc než všechny odměny.

„Kam máš namířeno teď?“

„Do Holmucu.“

„Do Holmucu?“ podivil se. Zdálo se to jako dlouhá cesta, ale jen pro toho, kdo ji dobře neznal.

„Mám tam známé; chci přečkat zimu u nich.“

„Až budeš mít zase cestu přes Veligrad, dej o sobě vědět; kníže by jistě znovu využil tvé služby.“

Postřehla jsem, že Přeslan cosi pevně svírá v dlani.

Že by snad má odměna? Poděkování za dobrou práci? Začala jsem si představovat, co by to mohlo být, ale ještě dřív, než jsem to stihla vymyslet, správce oznámil: „Tímhle se kníže rozhodl ocenit tvůj výjimečný um.“

V ten moment dlaň rozevřel.

Kdybych byla opravdu jen prostým sedlákem, nejspíš by mě z té krásy trefil šlak. Ale ani já, dcera Rastislavova, jsem se neubránila a ohromením pootevřela ústa.

V jasném svitu mrazivého rána se leskl stříbrný křížek zdobený jemným tepáním, na kterém byla vyobrazena rozpřažená postava Krista Spasitele. Byl to šperk tak veliký a krásný, že by zaručeně oslnil jakoukoliv kněžnu. Zdaleka předčil všechny pohádkářovy představy.

„Opravdu?“ vydechla jsem ohromeně a můj hlas úžasem zjemněl tak, že se najednou zdál být ženský.

„Opravdu,“ přisvědčil Přeslan.

Uklonila jsem se tou neuctivější ze všech uctivých poklon a rozechvělou rukou přijala ten vzácný dar: „Vzkaž knížeti můj nekonečný vděk.“

Nasadila jsem šňůrku kolem krku a okamžitě jsem pocítila váhu stříbra. Jak lehce se mi kráčelo, když mě tížila tak drahocenná ozdoba!

Měla jsem pocit, že slunce září na nebi tím jasněji, čím víc se zhlíží v mém novém šperku, že ani třpytivá hladina řeky, ani zářící sníh se nemohou mému pokladu vyrovnat. Vykračovala jsem si pyšně jako straka se svým úlovkem, jako kohout, který předvádí barevné peří závistivým slepicím.

Byla to marnivost, nebo oprávněná hrdost? Copak kněžny neukazují své šperky, nevystavují je na odiv? K čemu by byly ozdoby, kdyby nezdobily své pány, copak by si šperkaři dávali takovou práci, kdyby jejich díla nikdy neměla spatřit světlo světa? A o co větší bývá touha pochlubit se tím, co platí za odměnu a ocenění kumštu nositele?