Aleš Novotný

Dokud dýchám

DOKUD DÝCHÁM

Copyright © Aleš Novotný, 2023

Cover and illustrations © Leny Vítková, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9029-4

Obsah

- Prolog

- Část první

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Část druhá

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Část třetí

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Část čtvrtá

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Část pátá

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Část šestá

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Část sedmá

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 48

- Kapitola 49

- Kapitola 50

- Kapitola 51

- Kapitola 52

- Epilog

- Poděkování

Mámě a tátovi

„Smrt není nejhorší ztráta v životě.

Nejhorší ztráta je,

když uvnitř nás něco zemře,

zatímco my žijeme.“

Norman Cousins

Prolog

19. DUBNA 2007

Pomalu procitla.

Dezorientovaně se rozhlížela okolo sebe. Ovanul ji zatuchlý, trochu štiplavý zápach, kterého se nemohla zbavit.

Hlava jí třeštila.

Panovalo tu přítmí; jediný zdroj světla udržovaly dvě hořící svíčky v koutu, postavené na malém stolku vedle jakési hrací skříňky.

Vzápětí, když se odhodlala pohnout, si uvědomila dvě věci. Jednak že je nesmírně unavená a jednak je přivázaná k desce pod sebou.

Do mysli jí pronikly mlhavé vzpomínky, tak rozmazané a zmatené, že nebyla schopna určit, co v nich vidí. Snažila se rozpomenout na poslední vjem, který předcházel tomu, že se ocitla tady, v téhle opuštěné, potemnělé a vlhké místnosti, bez rodiny a manžela.

Poslední myšlenku, kterou vyloudila ze své roztěkané mysli, bylo, jak čeká na svého muže, sedí v obývacím pokoji na jejich staré pohovce, přepíná kanály v televizi, aniž by o jediný pořad projevila zájem, a přemýšlela , zda by neměla vyměnit závěsy. Pak zaslechla zvuk, kvůli kterému sebou trhla, jako by dostala ránu elektrickým proudem. Vstala a s neklidem v těle se vydala na chodbu a pak…

A pak…

Nemohla si vzpomenout. Někde tam, v šeru utichlé chodby, její vzpomínka končila.

A kde to vlastně teď je? Proč tu je? A kdo ji sem odvlekl? Kdo jí mohl provést něco tak krutého?

Nikdo ji nenapadal. Žádný člověk, kterého znala, by přece nebyl schopný ji omráčit a unést. Nebo ano?

Ucítila v očích horké slzy. A do hlavy jí vpadla strašlivá předtucha.

Panebože. Určitě ji unesl on. Ten vrah, o kterém se všude píše a všichni o něm mluví, zahlcuje titulní stránky novin a jeho jméno koluje po internetu. Ten, co unáší mladé ženy a utíná jim malíčky.

Proboha! Proboha!

„Haló, slyší mě někdo? Haló? Pomozte mi někdo! Prosím!“ ječela vyděšeně. Nepoznávala vlastní hlas. Hrdlo měla vyprahlé a stažené.

Znovu se rozhlédla. Naproti ní vystupovaly ze zdi dveře, staré a na pohled těžké. Na druhé straně byl ve stěně zabudovaný žebřík, který se u stropu ztrácel ve tmě.

Zkusila zápasit s provazy, ale marně, zařezávaly se jí bolestivě do kůže.

„Panebože!“

Srdce jí třepotalo v hrudi jako kolibří křídla.

Umře tu snad? Přijde o malíčky? A pak i o svůj život?

„Haló! Prosím, pusťte mě ven! Prosím!“ žadonila úpěnlivě a vší silou se pokoušela vyprostit.

Nikdo jí neodpověděl.

Rozplakala se. Tělem jí lomcovaly vzlyky. Uvnitř se celá hroutila jako ztrouchnivělý most.

A potom zaslechla kroky, tlumené a s lehkou ozvěnou. Doléhaly z dálky až sem a přibližovaly se.

„Haló? Prosím, jsem tady! Prosím, pomozte mi.“

Dveře, na nichž ulpívaly šmouhy prachu a nějaké bledé skvrny, se rozevřely, a postava, která vešla dovnitř, v prstech svírala rozsvícenou baterku, kterou na ni mířila jako lovec na svou kořist. Přivřela oči, aby utlumila ostré světlo, které přilnulo k její sítnici a oslňovalo ji.

Třásla se jako list ve větru, celá zchromlá bázní.

Kužel světla zhasnul. Chvilku jí trvalo, než si její zrak přivyknul na opět potemnělý prostor.

„Prosím, pomozte mi.“

„Pšššt. Za chvilku přivedu malého chlapce, tak ať ho nevyděsíš.“

Pak se rozsvítila světla. Ostrý jas, před nímž musela přivřít oči, ozářil na modro natřené stěny s obrázky květin. Teprve teď si uvědomila, že je navlečená ve sněhově bílých šatech. V pravém rohu stála dětská stolička. V tom levém nechala postava rozeznít hrací skříňku. Melodie, jakou by si pustilo dítě, než půjde spát. Tóny, které by jindy navodily příjemnou, utěšující atmosféru. Tady a teď ji děsily k smrti.

Proboha! To ne! Nenene! Ne!

Zhrozila se tak moc, že jí srdce skoro vyskočilo z těla. Měla pocit, že se ocitla v noční můře, z níž se nebude moci probudit.

Tehdy pochopila, že tu skutečně zemře.

Část první

Nápis na stěně

Kapitola 1

ÚNOR 2020

Trhnul jsem hlavou, slabě vyjekl a probudil se s prudce bušícím srdcem a celý zbrocený potem, až se mi prostěradlo lepilo na záda jako izolepa.

Znovu se mi zdál sen, co mě provází poslední měsíce, zacyklený jako stará, opotřebovaná páska, usadil se v mé hlavě a zapustil tam kořeny. A jako pokaždé mě vytrhl ze spaní a nedopřál mi klid.

Oknem dovnitř proudila bledá měsíční záře, pár neucelených stínů se zachytilo na zdi.

Pročísl jsem si krátké, mokré vlasy a promnul si oči. Tepová frekvence postupně zpomalovala.

Natáhl jsem se po mobilu na nočním stolku. Skoro tři čtvrtě na dvanáct. Věděl jsem, že znovu jen tak neusnu. Ležel bych na posteli, bezcílně bloumal očima po stropě a mysl by mi přehrávala ty strašlivé vzpomínky na loňský podzim. Vykulil jsem se z přikrývek, nohy spustil z postele. A ještě trochu obtěžkaný dřímotou a jenom v černých boxerkách jsem se nemotorně pohyboval po pokoji, než jsem nahmatal vypínač a rozsvítil. Na pár okamžiků mě oslnilo ostré světlo, které zalilo prostor, zaplašilo stíny a zahnalo přízraky z mojí noční můry.

Přetáhl jsem si přes hlavu triko a mikinu a navlíkl si sportovní tepláky, v nichž jsem chodíval běhat. Když jsem vyšel z pokoje a ocitl se na chodbě, z bráchovy ložnice se v tom tichu ozývaly nepravidelné, zuřivé údery do klávesnice. Zaklepal jsem na jeho dveře. Vyzval mě, ať vstoupím. Jednou jsem vešel bez ohlášení, když si zrovna užíval sólovku. Brrr. Už nikdy!

„Ještě nespíš?“ divil jsem se.

Seděl za pracovním stolem, vlasy rozcuchané, nahoře trochu delší a neudržované, spadaly mu do očí, na bledé tváři poprašek pih, na sobě umaštěnou, tmavou, pytlovitou mikinu a obnošené pyžamové kalhoty. Tvářil se naprosto soustředěně, lehce nakrčené obočí, pohled upřený na obrazovku počítače, na níž zrovna sejmul nějakého maníka, co se ho chystal zastřelit, a komíhal myší sem a tam jako pominutý. Říkal jsem taťkovi, že pokud mu na narozky koupí tu akční hru, o níž dva týdny tak zarputile škemral, už ho od toho kompu neodtrhne. A vida, kdopak se tu trefil? Paří ji snad už měsíc v kuse. Teď byl třetí únorový týden a navíc jarní prázdniny, takže to vypadalo, jako by byl k tomu otočnému křeslu přilepený.

„Mám tu něco rozdělanýho?“ opáčil, aniž by mi věnoval byť letmý pohled. Postavička, kterou ovládal, vyrazila z úkrytu a střílela do všeho, co se jen hnulo. I do těch nebohých chodců okolo, z nichž tryskala krev.

Všiml jsem si, že mu odpadkový koš přetéká obaly od chipsů a krabicemi od pizz. Na rozdíl od zbytku domu tu panoval chlad. Ve vzduchu se převaloval odér potu a nějaký těžko identifikovatelný zápach. A to se divil, že nemá holku. A jestli nějakou v budoucnu mít bude, o čemž dost pochybuju, tak ji teda rozhodně lituju už teď, chuděru. No, nejspíš by stejně brzo s křikem utekla. A pokud ne, asi bychom se jí měli bát, protože bude monstrem z bažin.

„A proč tu máš takovou zimu? Ty si tu netopíš nebo co?“ zeptal jsem se a ležérně se opřel o šatní skříň.

„Ne, nosím mikinu. Je mi v tom dobře. A v noci se aspoň nepotím.“

„A co je to za smrad, ty vole?“ nakrčil jsem nos.

„Lucky se asi někde vychcal, ale nevím kde.“

Lucky byl pes z útulku, jakýsi nespecifický malý kříženec černé barvy, kterého táta Martinovi pořídil sedm dní po tom, co se vrátil z nemocnice. Strávil tam něco přes týden, když se zotavoval z bodné rány na břiše, po níž mu zůstala stále dost viditelná jizva. Někde četl, že zvířata dokážou navodit klidnou a útulnou atmosféru, což bych já tak docela netvrdil. Minimálně ne v případě Luckyho. Zpočátku byl dost činorodý a taky stihl za poměrně krátkou dobu zničit pár věcí jako třeba namátkou tátovu oblíbenou mikinu nebo pár mých boxerek, které vyčmuchal v koši na prádlo. Navíc se pořád přemisťoval a udržoval nás tak ve střehu. Zprvu obsadil pohovku, kde se neustále rozvaloval a pouštěl chlupy, pak si nárokoval místečko v kuchyni, kde se rozvaloval a pouštěl chlupy, a nakonec to zapíchl u Martina v pokoji, kde se rozvaloval a pouštěl chlupy a evidentně i spoustu dalšího. Takže mu brácha koupil pelech a ke všemu ho stihl vykrmit tak, že teď většinu času jen polehává a čeká, až mu jeho páníček přihodí kousek nějaké lahůdky. V podstatě plní úlohu biologického odpadkového koše.

„Tak proč jsi ho nešel vyvenčit?“

Místo toho věčnýho nicnedělání, dodal jsem v duchu.

„Nějak jsem se zasekl.“ Pauznul hru, panáček na obrazovce zamrzl, a Martin se konečně obrátil na mě. „Někam jdeš? Je skoro půlnoc.“

„Jo, chci si jít na chvilku zaběhat.“

„Už teď vypadáš, žes uběhl maraton. Zase nějaká noční můra, co?“ předvídal a poškrábal se na uchu, v němž dřív nosil malou stříbrnou náušnici, protože to podle něj bývalo děsně cool, ale nedávno si ji sundal s prohlášením, že už to zase tak cool není.

Pokrčil jsem rameny. „Tak nějak.“

Stávalo se, že některé moje nejhorší noční můry uťal můj vlastní výkřik, rozléhající se domem jako siréna, a probudil i bratra, jehož pokoj byl jen přes chodbu.

„A když jdeš teda běhat, nechceš vzít Luckyho s sebou?“ Kývnul směrem k hafanovi, který byl rozvalený v pelechu u radiátoru a ani nedutal.

„Ne, chci běhat, ne za sebou tahat chlupatou kouli jak burlaci. Navíc je to tvůj pes. Vůbec mě neposlouchá a nebudu ho hledat někde po tmě uprostřed vsi, pokud by se nějakým zázrakem rozhodl hýbat a vzal roha.“ Párkrát jsem se nechal bráchou překecat, ať Luckyho vyvenčím, ale když jsem ho jednou pustil z vodítka, které nerad nosil, utekl mi do lesa, kde jsem ho naháněl celou hodinu. Sice byl líný, o tom žádná, ale vzhledem ke své velikosti dokázal zalézt do míst, kam jsem na něj nemohl. A minulý měsíc se k nám připojila i moje holka Judita se svou Astou, s níž se Lucky porafal, takže naše romantická procházka se úplně nevyvedla podle plánu. „Ale měl bys s ním občas někam chodit. Minimálně dál než na zahradu nebo před barák. Vypadá už skoro jako koule s nožkama.“

„On to tak nemyslel.“ Hodil pohledem po vypaseném vořechovi. „Lucky není tlustej, dává přednost slovu plnoštíhlej.“

„Plnoštíhlej byl tak před deseti sežranýma kýtama a dvaceti párkama. Musel nabrat tak pět kilo, ty vole,“ soudilo moje znalecké oko.

„Jo, když už se bavíme o kilech, nemáš třeba tak dvě kila navíc?“ zeptal se a tvářil se rozpačitě.

Na rozdíl od něj jsem si šetřil a rozmařile neutrácel všechny peníze za kraviny, kterých se v jeho ložnici hemžilo tolik, až o ně člověk div nezakopával.

„Na co?“ V mém hlase zazněl krapet otrávenosti. „Všaks dostal v pondělí kapesný. A to jsme ani nešli do školy.“

„Už jsem to tak nějak uvalil.“

Proč mě to vůbec nepřekvapuje?

„A kdy? Vždyť jsi pořádně nikde nebyl. Co pořád kupuješ? Nebylo by lepší ty prachy spláchnout rovnou do záchodu?“

„Potřebuju jen dvě kila, vrátím ti to,“ žadonil.

„Jako těch osm kil, co mi už teď visíš?“ připomněl jsem mu. „A minulej tejden sis půjčil další tři.“

„Neboj, píšu si to. Všechno ti to vrátím.“

Dramaticky jsem si povzdechl, abych mu dal najevo svou nevoli. Věděl, že mu je půjčím. Jako pokaždé. „Fajn, dám ti je zejtra, ale pod podmínkou, že si tu na chvilku otevřeš okno a hodíš sprchu. Je tu děsnej smrad.“

„To bych moh zvládnout.“

„Taky si myslím.“ Roztáhl jsem ústa do širokého šklebu. „No nic, jdu běhat. Táta mi říkal, že dneska přijde až kolem půl jedný, tak kdyby přišel dřív, řekni mu, že jsem venku.“

„Jasně, jako by se stalo.“ Stočil hlavu zpět k obrazovce a věnoval se opět tomu, aby rozmašíroval hlavu dalšímu týpkovi, co se zničehonic vynořil z útrob jakési zbořeniny.

Nechal jsem ho v jeho světě, kterému poslední týdny tak propadl, a vyrazil do noci.

Na únor panovalo docela teplo. Z příjezdovky jsem se zahleděl k parku naproti našemu domu. Byl to takový zelený čtverec plochy vmáčknutý mezi okolní domy a ohraničený úhledně ostříhaným živým plotem. Rostlo tam pár stromů, jejichž holé větve lomozily ve větru. Měl jsem dojem, že jsem tam zaregistroval pohyb, ale nejspíš mě jen vodila za nos moje představivost a paranoia, jež se mě poslední dobou držely jako klíště.

Přestal jsem pročesávat očima tmu, přitáhl si mikinu blíž ke krku, a jenom co jsem se dotkl podrážkami chodníku, dal jsem se do sprintu. Potřeboval jsem tělo utahat, aby mě, až znovu zalehnu, neměl mozek čas zaměstnávat a servírovat mi další děsivé výjevy. Pravidelně jsem oddechoval a zamířil k fotbalovému hřišti, které bylo částečně osvětlené, abych si tam odběhal pár rychlých koleček na přilehlém atletickém oválu.

Uběhlo bezmála čtvrt roku ode dne, kdy jsem odhalil Marka Lenka, který spáchal několik vražd a měl na svědomí i sebevraždu vlastního otce. Tehdy se mi ho podařilo obelstít, aby mi do posledního detailu vyzradil svůj strašlivý příběh. A po tom, co zjistil, že je zahnaný do kouta, jelikož jsem tajně zaznamenal každé jeho usvědčující slovo na diktafon, spáchal přede mnou a před očima desítek spolužáků, včetně poloviny učitelského sboru, sebevraždu.

Seskočil ze čtvrtého patra místního gymnázia.

Pár dní nato mě začaly pronásledovat noční můry, v nichž se mi vysmíval. Jeho úlisný, chladný hlas se mi usazoval na dně duše a bratr, kterého tehdy napadl a málem připravil o život, mi umíral znovu a znovu v náručí.

Dorazil jsem na hřiště. Odbyl jsem si rychlé protažení svalů a rovnou se vrhnul na první kolečko. Cítil jsem, jak mi pot stéká po tváři až na krk, a taky lehké píchání v boku.

Vzpomínáš si na něj? Na Gabriela Levitana? Na jeho tvář? Na jeho hlas?

Přidal jsem, vítr mi hvízdal kolem uší. Vzpomínky se domáhaly pozornosti; vždycky se ozvaly, náhle, jako odbíjení kostelních zvonů, řinčely a vřeštěly mi v hlavě jako hejno netopýrů. Jako fotky otištěné do mého vědomí.

Čtrnáctého listopadu, tedy na moje sedmnácté narozeniny, přijela babička i děda, který byl už odkázaný na vozíček. Bylo skoro šokující vidět ho v takovém stavu. Muž, který kdysi zavíral padouchy a chytal lupiče, nezdolný a přísný, disciplinovaný a mohutný, s tou svojí typicky netrpělivou, pružnou chůzí a úsměvem, který se uměl roztáhnout do netušených rozměrů, se krčil v křesle jako nemohoucí, pohublý stařík, s povislou a vyzáblou tváří, zbrázděnou dlouhými vráskami a se smutkem ve vyhaslých očích. Přesto jsem se to snažil, pokud možno, nedat najevo. Ale i na tátovi bylo vidět, jak se přemáhá. Věděli jsme, že by děda nesnesl, kdybych já nebo kdokoli jiný projevil byť špetku lítosti.

Já v Boha nevěřím jako můj otec, já v pekle neskončím…

Nádech, výdech, nádech, výdech.

Vánoce proběhly v poklidu. Se štědrovečerní večeří mi pomohla Judita, kterou jsem byl nucený zavolat na poslední chvíli, protože Martin víc spořádal, než uvařil, nepřetržitě datloval do mobilu a byl naprosto nepoužitelný („Už jsi nakrájel ty brambory?“ „Hmm, ještě ne.“ „A kam zmizely ty chlebíčky?“ „Ty nebyly na teď?“). Poslal jsem ho do obýváku koukat na telku, kde se milostpán uvelebil na gauči, nohy na stole a pustil si na HBO Hru o trůny. Jak vánoční. Táta dorazil těsně před jídlem, na bundě se mu rozpouštěly sněhové vločky a tvář měl červenou od mrazu. S Martinem jsme prostřeli a najedli jsme se. Nejvíc se asi nadlábl Lucky. Proto taky vypadá, jak vypadá.

Zabil jsem Sáru a zabil jsem Sama…

Po zádech a tvářích mi stékal štiplavý pot.

Samovy oči dokořán, prázdné jako dva oblázky. Ostatky Sáry Singerové v lese, které ozářil blesk z foťáku. Markovo bezvládné tělo a kaluž krve…

Na Martinovy šestnácté narozeniny, které má jedenáctého ledna, nás táta vzal na víkend na chatu v horách, abychom prý jako rodina pobyli nějaký čas spolu bez okolního ruchu. Byly to úžasné dva dny, uložily se mi do paměti jako jedny z nejhezčích vzpomínek poslední doby. No, Martin, který si během snowboardingu narazil koleno, na ně asi tak blaze vzpomínat nebude.

Po sedmém kolečku jsem usoudil, že jsem dostatečně zmožený. Neústupné píchání v boku a lapání po dechu mi dávalo za pravdu, takže jsem se vydal lehkým klusem zpátky do naší ulice.

Zrovna jsem zahnul doprava směrem ke kostelu, když jsem se málem srazil s postavou, která se vynořila ze tmy jako přízrak.

Kapitola 2

Taktak jsem stihnul zastavit, abych ji nepovalil na chodník. O krok ustoupila a téměř bezhlasně vyjekla. Zprvu jsem ji nepoznal, v tom šeru bylo těžké rozeznat rysy její tváře, ale jakmile jsem se k ní naklonil blíž, uvědomil jsem si, že je to Liliana Tesaříková, nová holka ze školy, co se nedávno přistěhovala. Brácha už po ní párkrát pokukoval (jako by snad měl šanci). Byla fakt moc pěkná, dlouhé černé vlasy, stažené v ohonu, i když vítr jí pár pramenů osvobodil a ty jí teď vlály kolem uší, zelenkavé oči, řasy husté jako malířský štětec, souměrná pusa a hubená, ladná postava, nasoukaná do žluté bundy a upnutých kalhot, které zdůrazňovaly její přednosti.

Původně jsem o ní smýšlel jako o fifleně a usoudil, že patří k těm holkám, o nichž Judita mluví jako o těch, co jsou jak přes kopírák: hezká pleť, dokonalý make-up, pěkný, ale naprosto zapomenutelný obličej a v hlavě pár stébel slámy. Ale moji předpojatost profackoval fakt, že se ve školní jídelně nedávno zastala mladší holky s brýlemi, na kterou banda kluků pořvávala kraviny. Od Hany, která většinou o každém všechno ví v předstihu, jsem se dozvěděl, že se nastěhovala se svým strýcem do domu Lenkových, jenž Sofie, Markova matka, začala pronajímat poté, co se i se svým otcem odstěhovali bůhvíkam.

Minulý víkend jsem s Lilianou dokonce prohodil pár vět, když ji spolužačky přivedly do kámošova sklepa, kde zapíjel svoje osmnáctiny a kde Haně, která z ní vyloženě dolovala nějaké info, v mírném alkoholovém opojení prozradila, že se její máma léčí z drogové závislosti.

„Promiň, neviděl jsem tě.“ Myslel jsem, že když je po půlnoci, mám celé noční městečko jen pro sebe. Omyl. „Liliana, že jo?“ optal jsem se pro jistotu.

„Lili. Liliana mi skoro nikdo neříká. Teda kromě učitelů ve škole.“ Pokrčila rameny a usmála se. „Ty seš… Martin… Ne, počkej, Adam, co?“

Přikývl jsem. Prohrábl jsem si vlasy a vytřásl z nich kapky potu. „Martin je z nás dvou ten hubenější, blbější a ošklivější.“

Zakřenila se. „A určitě taky skromnější. Jste si s bráchou docela podobní a v tom pološeru jsem tě nemohla rozeznat. No… ehm, nečekala jsem, že někoho potkám na ulici v takovou noční hodinu,“ podotkla a zimomřivě se otřásla.

„Jo, to jsme dva… byl jsem běhat,“ přiznal jsem jí a zabořil ruce do kapes. Citelně se ochladilo a zahřátý pot, který mi vyrazil po těle, začal chladnout a studil mě na zádech.

„O půlnoci?“ Nasadila udivený výraz, přičemž lehce nakrčila čelo. „Není to trochu pozdě?“

„Prostě miluju tu noční atmosféru,“ pronesl jsem s úsměvem. „Nemoh jsem spát. Tohle je způsob, jak snadnějc usnout. A navíc mě to baví.“

„Aha.“

„Co tu děláš ty?“ zajímalo mě.

„Taky mám ráda tu noční atmosféru. Byla jsem se jen projít. Na běhání jsem moc líná.“

„Copak? Temný myšlenky?“ hádal jsem.

„Tak nějak. Ale už jdu domů. Strýc by asi vyšiloval, kdybych přišla moc pozdě. Už tak se netvářil nějak nadšeně.“

„Jdu stejným směrem. Můžu tě doprovodit, jestli chceš,“ vyhrkl jsem, aniž bych o své otázce nějak valně popřemýšlel. Snad si mou nabídku mylně nevyložila jako nějakou trapně okatou balící techniku. Moje holka by mě asi na místě zabila, nebo přinejmenším vykastrovala, kdyby zjistila, že se tu pokouším o nějaké mimovztahové aktivity.

„Jasně, klidně,“ opáčila.

„Tak fajn.“

Vykročili jsme ulicí směrem ke gotickému kostelu, který se vzpínal nad ostatními baráky. Mlhavá záře pouličních lamp nám osvětlovala cestu a nepříjemný klid jako v mauzoleu nás bodal do uší. V nedalekém lesíku se převalovaly chuchvalce mlhy. Městečko Tišiny v člověku dokázalo vyvolat, zvlášť v pozdních nočních hodinách, kdy na nebi visel srpek měsíce a hvězdy se třpytily jako drahokamy, pocit jakési izolovanosti a neklidu. Ne nadarmo si vysloužilo svůj název. Myslím, že i Batman s Robinem by tu občas měli stažené půlky.

„A jak to, že žiješ u svýho strýce a ne s rodiči, pokud neva, že se ptám?“ navázal jsem na předchozí pokec, abych se vyvaroval trapného ticha.

„Tady se nic neutají, co?“

Zazubil jsem se. „Tady ne no. Na to jsou lidi moc zvědaví a ukecaný.“

„Asi si za to můžu tak trochu sama. Když piju, jsem taky dost ukecaná.“

„Něco jsem zaslech, ale víš jak, nikdy nevíš, co z toho je pravda a co ne.“

Zaváhala, než se rozmluvila o své matce, která ji svěřila svému bratrovi do péče. Rozhodla se totiž už počtvrté absolvovat odvykací kúru, jelikož i počtvrté, i když svatosvatě přísahala, že se drog jaktěživ nedotkne, chraň bůh, se zase „čirou náhodou“ znovu ocitla na konci zapadlé uličky v kutlochu onoho zpropadeného dealera, který jí s potměšilým výrazem v obličeji prodal prvotřídní lajničku, jak mi Lili s úšklebkem na tváři tvrdila. A protože jí její nový přítel Libor, s nímž začala před půl rokem chodit, dal ultimátum, že pokud se nezačne léčit, sbalí si všechny svoje saky paky a vypadne z jejího života jak namydlený blesk. A ona okamžitě, div se prý nepřerazila, zavolala do jedné z léčebných komunit zbudovaných někde v horách, aby se z toho snad konečně vyhrabala. Přítel si ovšem odjel pracovně někam do Irska a o ni se neměl kdo postarat. Navíc Lili prohlásila, že s „tím máminým nabíječem“ rozhodně nezůstane. A strýček, protože je dobrota sama, samozřejmě kývnul, i když se jí přiznal, že měl v tu chvíli malinko upito (tři jedenáctky a cca pět panáčků rumu), a navíc to její mámě tak nějak dlužil.

Všiml jsem si, že věty prokládala ironií, což jsem považoval za jakýsi obranný mechanismus, jak si nepřipouštět tu drsnou, nemilosrdnou realitu. Kolikrát jsem ji použil jako záštitu i já sám. Sarkasmus je vždycky dobrá věc.

Převracel jsem si její slova v hlavě. „A táta?“ zeptal jsem se. Měl jsem trochu pocit, že vstupuju do vod, v nichž není bezpečno, že můžu kdykoliv šlápnout na ostrý výčnělek, co trčí ze dna.

Záře v jejích očích pohasla. „Toho jsem nikdy neměla.“ Pronesla to bez jakékoliv emoce, těžko se vám může stýskat po člověkovi, kterého neznáte. „Víš, nechtěla jsem to vytahovat, ale vím, kdo jsi. Vím o tom únosu před třinácti lety.“

„Jo, teď už o tom vědí úplně všichni, co mě vyčmuchal ten novinář.“ Poškrabal jsem se vzadu v týle.

Po Markově odhalení a sebevraždě se do Tišin uchýlila smečka sólokapru chtivých novinářů, kteří obcházeli domy, aby pro své články použili sebemenší detail. A jeden z nich, ten nejotrlejší a nejneodbytnější, narazil na mé jméno a začal se šťárat v minulosti. A přestože ho táta několikrát vyzval, aby mě nechal na pokoji, nepokládal mi žádné dotazy ohledně dětství i dospívání a klidil se z našeho pozemku, napsal pár článků o mně a Gabrielu Levitanovi a o tom, jak přitahuju sériové vrahy. Dokonce mě pár dní pronásledoval a často stával u našeho domu, než to nakonec vzdal. Táta mu totiž rázně promluvil do duše a nevím, kam přesně mu poradil, aby si ten mikrofon strčil (pár tipů bych měl), ale už se tu od té doby neukázal. Nakonec si dal asi před měsícem pohov, protože zavětřil novou senzaci v Jizerských horách, kde došlo k trojnásobné vraždě.

„Jo, to taky. Ale strýc mi o tom říkal kdysi dávno. Víš, on a jeho manželka žili tehdy jen pár obcí od vás. Erika Dostálová, tedy moje teta, byla nejspíš poslední obětí Gabriela Levitana.“

Můj žaludek udělal kotrmelec. Zastavil jsem se a upřeně ji pozoroval, tělem mi prosvištěl chlad, až jsem se otřásl. „Cože? Erika Dostálová je tvoje teta?“

O Gabriela Levitana jsem se začal tak trochu zajímat. Přirozeně jsem chtěl poznat člověka, co mě odvlekl od rodiny a byl důvodem, proč jsme s Martinem vyrůstali u prarodičů. A dohledal jsem si i jména jeho obětí, ze kterých ho byly kriminálka i soud schopny usvědčit. A v seznamu figurovalo i jméno Eriky Dostálové, která zmizela den před mým únosem.

Přikývla a dala se znovu do kroku. Já ji napodobil. „Strýc mi o tom vyprávěl předloni, když se všude psalo, že ho chytili a že se oběsil v cele. Do té doby jsem netušila, jak teta zemřela. Myslím, že mi tvrdili, že prostě umřela, ale teprve nedávno mi strýc řekl jak. Muselo to pro něj být těžký. S tetou se jenom pár měsíců předtím vzali. Jí bylo sotva devatenáct. Strýcovi myslím dvacet tři. Přijel tehdy domů a teta nikde nebyla. Hledal ji po celém domě, volal její jméno, ale nic. Obcházel sousedy, volal příbuzným, ale jako by se po ní slehla zem. Nakonec se v naprostým zoufalství obrátil na policii, kam přinesl její fotku, a oni ho vyslechli s tím, že ihned zahájí pátrání. Vrátil se domů…“ Ani jsem nedýchal a prostě jen mlčky poslouchal. „… a tři dny nato mu zavolali, že se našlo tělo. Podle fotky, kterou tam nechal, poznali jeho manželku. Přijel ji identifikovat. Byla to ona. V bílých šatech, do kterých ji navlíkl, s korunkou ve vlasech a bez…“

„Malíčků,“ dopověděl jsem za ni.

„Jo.“

Z tátova líčení, které jsem později přetlumočil Martinovi se všemi ponurými detaily, vyplývalo, že to, stejně jako pro Liliina strýce, byla nejhorší část jeho života. Přišel o nás, o mámu a sklouznul k častému pití, které hraničilo s alkoholismem, před nímž ho tehdy zachránil právě Richard Lenk, Markův otec, s nímž se nesmírně sblížil.

„A co mi vyprávěly holky ve třídě, i tady se loni děly docela hrozivý věci,“ pravila, znovu se zachvěla a přitáhla si bundu těsněji k tělu. „Ne že bych o nich nevěděla z netu, ale tady to máš přímo z první ruky.“

Procházeli jsme okolo kontejneru, kolem něhož se kupily prázdné láhve od vína a úřadovala u něj vypasená krysa, kterou naše hlasy vyplašily a zahnaly.

„A proč jste se teda nastěhovali právě sem? Navíc do domu, kde žil a kde se jeho táta oběsil?“ chtěl jsem vědět a na chvíli se zahleděl k srpku měsíce.

„Protože nájem je fakt nízkej a strýc měl nedávno nějaký… problémy… No, prostě se nám to finančně vyplatilo. A navíc si našel poblíž novou práci. To byl asi ten hlavní důvod,“ vysvětlila mi černovláska. „A Marek Lenk je přece mrtvý, ne?“

Znovu jsem si vybavil útržek, když se Marek pustil a skočil. Byla to jedna ze vzpomínek, které jsem ve své hlavě nechtěl, ale která tam rejdila ze všech nejvíc.

Sbohem, Adame Rajnere….

„Jo,“ hlesl jsem nepřítomně.

„Promiň, asi o tom nechceš mluvit,“ řekla, když si povšimla mého výrazu v obličeji. „Vím… vím o tom, co se stalo a jakou jsi v tom sehrál roli. Nechtěla jsem… Asi na to nerad vzpomínáš, co?“

„Spíš se na to pokouším zapomenout, ale nejspíš se mi to stejně nikdy nepodaří.“ Vytáhl jsem ruce z kapes.

„Chápu. No, tak jsme tady.“

Podíval jsem se na dům Lenkových. Kdysi v něm žila spořádaná rodina, která se usmívala na rodinných fotkách, jezdila na dovolené k moři, přispívala na charitu. Silně věřící otec Richard, překrásná matka Sofie, svědomitý syn Marek a roztomilá dcera Adéla. Do doby, než Marek utopil sestru v rybníce a pak připravil o život nevinnou dívku Sáru Singerovou. A přímo v garáži, na kterou nyní civěly moje oči, se pan Lenk oběsil, aby ho tam pak druhý den ráno objevil můj táta. Zamrazilo mě až do morků kostí.

„Je hrozné, co se s tou rodinou stalo,“ pronesla Lili, jako by mi četla myšlenky. „Sama mám z toho domu divnej pocit. Strýc mě vždycky chlácholí, že přeháním. Jen tak něco ho nerozhází. Dům je hezkej, to jo, ale prostě, když si uvědomím, kdo tu žil a co se tu stalo, nemám z toho úplně dobrej pocit. A člověk by řekl, že po tom, co se událo loni, bude klid. Jenže teď zmizela v sousední vsi ta malá holčička. Všude o tom psali.“

„Jo no,“ přitakal jsem. „Občas si říkám, jestli tohle místo není prokletý.“

„Abych se přiznala, včera mě přepadla stejná myšlenka.“

Kapitola 3

Přecházel jsem přechod pro chodce poblíž parku, naproti němuž se nachází náš dům, a do hlavy mi vpadla vzpomínka na Sofii Lenkovou.

Přišla k našemu domu. Pozdě večer, kdy se na nebi rozzářily hvězdy, dva dny potom, co propustili Martina z nemocnice. Zůstala stát na příjezdové cestě, jen tři nesmělé kroky od vstupních dveří, když jsem ji zpozoroval z okna kuchyně, kde jsem zrovna strkal špinavý hrnek do dřezu. Táta seděl za jídelním stolem a povídal mi o náročném dnu v práci. Martin u sebe v ložnici sledoval na noťasu nějaký nový sci-fi seriál. Obrátil jsem se na otce a oznámil mu, kdo stojí venku. Vstal a vyšel na chodbu. Slyšel jsem tiché zavrzání pantů a pak se na příjezdové cestě přes pohybové čidlo rozsvítilo světlo a ozářilo její usouženou, prázdnou tvář; jas se odrážel v lesknoucích se očích ženy, která přišla takřka o všechno. Zaslechl jsem tlumené hlasy, ale slovům jsem nerozuměl. Pomalu a opatrně, abych se neprozradil, jsem pootevřel okno a nastražil uši.

„… chceš jít dál?“ zeptal se právě táta, tak laskavě a tiše, jako by k sobě volal vyplašenou zraněnou srnu, aby jí mohl ošetřit krvácející ránu na noze.

„Ne, já… já jen… že jsem nevěděla, kam jít…“ zajíkala se a náhle se rozplakala. Zhroutila se, klesla na kolena a zakryla si rukama obličej.

Táta k ní přispěchal, objal ji a konejšil.

Když se po chvíli uklidnila, otec ji dovlekl k malé verandě a vyzval ji, aby se posadila na lavičku.

„Nemám ti něco přinést? Vodu? Cokoliv si řekneš.“

Paní Lenková zaštkala, ale neslyšel jsem, že by něco odpověděla. Jen si stírala slzy z očí, jako by se za ně styděla.

„Vůbec nevím, co mám dělat. Pořád to nemůžu pochopit… pořád jsem z toho…“ Klopýtala mezi slovy a ne a ne z úst vypustit celou větu, jak jí přeskakoval hlas a tělem jí otřásaly vzlyky.

„To bude dobrý. Jednou… to bude dobrý,“ řekl táta, ale chybělo v tom přesvědčení. Ani on sám nemohl tušit, co nastane za pár let, a jestli se ta bolestivá rána někdy zhojí.

A já si v duchu říkal, jak by to vlastně ještě mohlo být někdy dobré? Neuměl jsem si ani v těch nejtemnějších nočních můrách představit, co všechno poslední roky zakusila, jak moc ji to muselo poznamenat, zlomit na několik částí. Doslova jí to muselo vyrvat duši z těla, až zůstala jen bezduchá, zoufalá schránka, touha roztrhat svoje bytí na cáry. Malá dcerka nalezena utopená v nedalekém rybníce, identifikace jejího nehybného, nafouklého tělíčka, bílého jako křída, telefonát, když jí volali, že se její manžel oběsil v garáži… a jen dva roky nato zjištění, že je její jediný syn chladnokrevný vrah a ukázkový psychopat. Celý její život zmizel někam, kde ho už nikdy nebude moci najít.

„Asi jsem neměla chodit. Po tom všem, co se stalo. Měla bych odjet. Neměla bych tu zůstávat. Já jen že… jak to, že jsem to nepoznala? Proč jsem to neviděla?“ tázala se táty způsobem, jakým se ptáme, proč Bůh nevyslyšel všechny naše prosby.

„Nepoznal to nikdo. Neměla by ses obviňovat.“

„Ale Richard přece… Pořád nedokážu pochopit… Pořád na to všechno musím myslet. Kdybych tak tušila, kdybych tak… kdybych tak něco udělala.“ Znovu se hlasitě rozbrečela.

„To bude dobrý. Určitě nechceš něco přinést?“

„Ne… Víš, moje matka… dostala rakovinu, když jsem byla na střední. A pamatuju si, jak mi v těch posledních měsících opakovala, že život je jen čekání na smrt. Přišlo mi to… Prostě jsem nechápala, jak to myslí. Ale teď už to vím. Můj život už nikdy nebude nic víc, než jen čekání na samotnou smrt. Vzpomínám si, co se stalo s tátou, když zemřela. Byl myslivec a vlastnil takovou tu loveckou pušku. Jako malou mě občas bral na lov, abych se dívala, ale já to po čase odmítala, protože jsem nemohla přihlížet, jak zastřelí nevinné zvíře. A potom, co máma zemřela, vyšel táta z domu a střílel do nebe, jako by se tím chtěl pomstít Bohu, že nevyslyšel jeho modlitby. Od té doby přestal věřit. Přestal chodit do kostela. Já chtěla věřit vždycky… ale teď…“

„Teď co?“

„Teď už nevěřím ani sama v sebe.“

Když jsem nyní uviděl náš dům, očima jsem spočinul na verandě, na lavičce, kde seděla, a napadlo mě, jestli na místě, kde žije se svým otcem, nalezla způsob, jak v sebe začít zase věřit.

Kapitola 4

Sednul jsem si do pohodlného křesla přistrčeného k její posteli a pozoroval její usoužený, propadlý obličej, vrásky, které jí brázdily tvář, popraskané rty i šediny ve vlasech. A i přesto, když si všimla mojí přítomnosti, pomalu se napřímila a opřela se zády o přehršle naducaných polštářků, se dokázala usmát, ztěžka a krátce. Trhalo mi to srdce, ale věděl jsem, že stejně jako děda by mou lítost neocenila. Její mladší sestra, která pracovala na onkologii, se k ní dočasně přestěhovala a starala se o ni, aby nemusela být hospitalizovaná.

„Jak se dneska cítíte?“ zeptal jsem se automaticky jako robot. Moje zdravící mantra.

„Jde to. Je to lepší než včera,“ opáčila. Její klasická vítací odpověď.

„Vypadáte dobře,“ podotkl jsem, a samotného mě překvapilo, jak snadno mi ta lež vyklouzla z pusy.

„No, už jsem vypadala líp.“ Donutila rty zkroutit se do mírného úsměvu.

Po tom, co jsem v listopadu odhalil Marka jako vraha její dcery Sáry, mi přišla Anna Singerová jednoho deštivého sobotního odpoledne osobně poděkovat až k nám domů a moje špatné svědomí, které ve mně hlodalo, mě dokopalo se přiznat k tomu, že ve skutečnosti jsem Sáru vůbec neznal, jak jsem jí předtím zarytě tvrdil, když jsem za ní přišel pod falešnou záminkou, abych o ní zjistil něco, co by mi pomohlo dopídit se pravdy o její smrti. Řekla mi, že to nevadí a že se můžu kdykoliv zastavit, pokud budu chtít. A já její nabídku přijal a jednou týdně ji navštěvuju i přesto, že pokaždé, když zavítám do jejího pokoje, mezi ty čtyři stěny, na něž se scvrknul celý její svět, a podívám se na ni, zmocní se mě bezmoc.

Poznal jsem, jak moc chřadne, vypadala nemocně a zesláble, jako by se jí už dotýkala sama smrt. Takhle zřejmě vypadá člověk, který umírá na rakovinu a má před sebou poslední týdny života. Vypadala takhle i máma Sofie Lenkové?

„Slyšela jsem o tý ztracený holčičce,“ ozvala se po pár okamžicích tíživého ticha, během něhož civěla do prázdna a já se marně snažil zachytit její pohled. Nejspíš v mysli zabloudila někam do míst, na něž se upínají lidé, co čekají na konec, a kde se ptají, jak to vlastně bude vypadat. „Říkala mi o tom moje sestra a něco jsem četla na internetu. Té holčičce je jenom devět. Je to hrozné, kam ten svět spěje. Modlím se za ni od té doby každej den, aby se vrátila ke své matce.“ Sepjala ruce položené na dece a z její řeči vyčouhnul smutek jako trn. „Protože vím, co bych dala za to, kdyby se Sára mohla vrátit ke mně. Matky by neměly být bez svých dětí.“

Table of Contents

Prolog

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4