Přeložila Veronika Volhejnová

Stacey Abrams

WHILE JUSTICE SLEEPS

Copyright © 2021 by Stacey Y. Abrams

All rights reserved.

Translation © 2023 by Veronika Volhejnová

ISBN 978-80-242-8962-5

Obsah

- PROLOG

- JEDNA

- DVĚ

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- TŘICET DEVĚT

- ČTYŘICET

- ČTYŘICET JEDNA

- ČTYŘICET DVA

- ČTYŘICET TŘI

- ČTYŘICET ČTYŘI

- ČTYŘICET PĚT

- ČTYŘICET ŠEST

- ČTYŘICET SEDM

- ČTYŘICET OSM

- ČTYŘICET DEVĚT

- PADESÁT

- PADESÁT JEDNA

- PADESÁT DVA

- PADESÁT TŘI

- Poděkování

Těm, kdo mě naučili milovat dobré příběhy, mým rodičům Carolyn a Robertu Abramsovým. Těm, kdo mi pomáhali vyprávět nové příběhy, sourozencům Andree, Leslie, Richardovi, Walterovi a Jeanine. A pak jsou tu moji synovci a neteře Jorden, Faith, Cameron, Riyan, Ayren a Devin, jejichž příběhy se teprve vyprávět budou.

Šachy svého mistra spoutají, sevřou mysl a mozek tak, že to nemůže neovlivnit vnitřní svobodu a nezávislost ani nejsilnějšího charakteru.

Připisováno ALBERTU EINSTEINOVI

PROLOG

Neděle 18. června

Jeho mozek zemřel ve 23.47.

V neděli v devět večer soudce Nejvyššího soudu Spojených států Howard Wynn podrážděně poposedl ve svém oblíbeném koženém křesle. Byl to Chesterfield s vysokým opěradlem, vyrobený údajně pro předsedu Nejvyššího soudu Williama Howarda Tafta. Široké křeslo připomínalo spíš menší pohovku, ale původní Howard uměl jeho příjemnou šíři ocenit. Na rozdíl od dobře stavěného bývalého prezidenta byl soudce Wynn spíš štíhlý a vedle svého předchůdce by vypadal jako rychlá šalupa vedle úctyhodné nákladní lodi. Křeslo měl ale rád pro jeho nečekanou praktičnost. Vedle něj se na sedadlo vešla ještě hromádka knih, kterou si tam obvykle připravil pro případ, že by ho zvolené večerní čtivo přestalo bavit.

Howard Wynn nesnášel nudu a prostřednost.

Stejně tak pohrdal záměrnou ignorancí – tak popisoval moderní tisk – a samolibou hloupostí, což zas byl jeho bonmot ohledně politiků. Podle jeho názoru to byla všechno jedna banda povrchních a arogantních gaunerů, kteří si navzájem chamtivě kradou střípky informací jako mizející drobečky a společnost se zatím radostně řítí do pekel. S touhletou současnou vládnoucí sbírkou mediálních odborníků, byrokratů a cynických žoldáků Amerika nutně musí upadnout do stejné intelektuální apatie, jaká zničila Řím, Řecko, Mali, Inky a vůbec každou říši, jež podlehla krátkodeché poživačné existenci. Nabídněte člověku pochybnou práci a snadno dostupný sex, a máte po civilizaci.

„Spravedlivou potopu by to chtělo,“ zabručel polohlasem. „Všechny ty hajzly utopit.“

Za ním stála šachovnice s rozehranou partií, na starožitných figurkách se usazoval prach, protože je dlouho nikdo nepoužil. Kdysi hrával šachy s vášnivým zaujetím velmistra – v mládí byl považován za zázračné dítě. Promyšlené manévry a úvahy nad koncovkami mu stačily až do chvíle, kdy zjistil, že totéž může podnikat i ve skutečném životě – že má mysl rozeného právníka. Poslední partii hrál s člověkem, s nímž se nikdy nesetkal a který žil na druhém konci světa. Ale dokonce i jeho nový přítel ho v tomto posledním azylu opustil.

Dveře do jeho pracovny byly už celé hodiny zavřené a ve svém útočišti byl sám. Do oken bubnovala časně letní bouře. V dáli se každou chvilku bíle zablýsklo a následovalo nevyhnutelné dunění hromu. Wynn nad tím rámusem unaveně pokýval hlavou. Aby přehlušil hromobití, zapnul malou televizi, kterou v pracovně měl. Obvykle tu „idiotskou bedýnku“ nesnášel, teď ale neochotně připustil, že občas je k něčemu dobrá. Dneska mu řekne, jestli své životní poslání zachránil, nebo pohřbil.

Reklama nabízela pojištění na auto a pak se rozběhla znělka populární talkshow, jejíž oblíbenost stála především na vtipném urážení politiků. Wynn zabodl orlí zrak do moderátora, který bez zbytečných okolků spustil. „Dnes tu pro vás máme jednu lahůdku z Americké univerzity… hysterickou scénu soudce Howarda Wynna… nebo bychom možná spíš měli říct soudce ‚Kde to sakra jsem‘?“

Na obrazovkách se rozběhlo video Wynnova projevu na odpolední promoci. Dělal to už nesčetněkrát a vždycky ze sebe snadno vysypal pár trefných lží o slibné nastupující generaci. Kamera ho zachytila, jak se opírá o pultík v plné akademické parádě – čili dalším bezvýznamném černém taláru. Pak se na obrazovce objevil záběr zblízka na jeho napjatou, sešklebenou tvář.

„Věda je ten největší podvod, jaký ďábel sehrál na lidstvo!“ sdělil studentíkům, rozpačitě se kroutícím na kovových židlích. Muž, kterého sledoval na obrazovce, hněvivě pozvedl pěst. „Přesvědčil nás, že můžeme řídit svůj osud, ale přitom jsme se sami přivedli do záhuby. Porušujeme přírodní zákony a budujeme svatyně satanovu dílu. To musí přestat!“

Na obrazovce se objevila kamenná tvář Brandona Stokese, prezidenta Spojených států, jak stoicky hledí před sebe a snaží se nevšímat si řádění soudce Wynna. Byl tu, protože promovala jeho nejmladší dcera, a velkoryse souhlasil, že bude sdílet pódium s právníkem, který s potěšením odstřeloval všechny jeho iniciativy a vykuchal každý zákon, jejž jeho vláda předložila. O nevraživosti panující mezi oběma muži se na fakultě hodně debatovalo – a vyvrcholilo to ve chvíli, kdy Zoe Stokesové opravili chybně započítanou dobu studia v zahraničí a zjistilo se, že má nárok promovat dřív. Jenže tou dobou už soudce pozvání dostal a přijal a neexistoval žádný zdvořilý způsob, jak jeho projev zrušit.

Wynn se rozhlížel po shromáždění, tvář ztuhlou ve vzteklé grimase. Na dalším záběru se objevila rektorka, která si zjevně uvědomila závažnost svého omylu a teď se ze strany opatrně blížila k pódiu s rukou vztaženou v univerzálním chlácholivém gestu hodný pejsek. Kamera slabě, ale zřetelně zachytila i její hlas: „Pane soudce? Není vám nic?“

Wynn se prudce obrátil a po vztažené ruce se ohnal. Pohrdlivě pak pronesl: „Samozřejmě že je. Pokouším se vás varovat, že přichází apokalypsa, a vy po mně chcete, abych těmhle dětem vykládal, jak na ně čeká svět. Jenže je čeká smrt. Pro jiné si přijde dřív, ale ďábel si svou daň vybere.“

To už se v sále ozýval rozpačitý šepot a občas i pohrdlivé pochechtávání. Wynn se znova otočil. „Jen se smějte, vy zdechliny společnosti. Ale pamatujte na moje slova – peklo přišlo na zemi, a vaši rodiče zvolili jeho zplozence.“

Po těch slovech vrazil ruku do kapsy a zlým pohledem probodl prezidenta Stokese. Znova ruku vytáhl, dopochodoval k prezidentovi a zastavil se před ním. Pak k němu napřáhl pravici. Prezident rozpačitě vstal a ruku stiskl, a soudce mu něco zašeptal do ucha.

Video zachytilo celý stisk ruky a pak sledovalo soudce, jak odchází z pódia, v patách zjevně nešťastnou rektorku.

„Nevím jistě, co soudce Wynn prezidentovi šeptal, ale můžeme asi dost jistě předpokládat, že mu nesliboval podporu v příští volební kampani,“ prohlásil moderátor se smrtelně vážným výrazem a publikum ho za to odměnilo bouřlivým potleskem. „Soudci Wynnovi se říká ‚Hlas lidu‘, ale po tomhle se spíš nabízí otázka, jestli on sám neslyší hlasy. Ví se o něm, že jezdí po Washingtonu metrem, ale teď si začínám říkat, jestli už brzo nezačne žít v tunelech. Představa, že na jeho hlasu závisí rozhodnutí v několika důležitých otázkách, které bude Nejvyšší soud tento měsíc projednávat, je dost děsivá. A ještě děsivější je to, že nejspíš ani není nejhorší. Možná mu nějaká televizní společnost nabídne vlastní reality show Šílený soudce.“ Zase smích, a Wynn televizi vypnul.

„Vtipálek,“ zabručel si pro sebe a zadíval se z okna na bouřku zuřící venku. „Thoreau to o přírodě a člověku řekl správně. Příroda vždycky vyhraje.“ Pronesl to nahlas do prázdné místnosti, ale v jeho hlase se neozývala zloba, jen rezignace. Věděl, že příroda je vynalézavý protivník. Člověk spí poklidně v posteli, a příroda se zatím prohrabuje jeho tkáněmi a buňkami, až po chromozomy tak malé, že jsou neviditelné. Stačí jediný náhodný rozmar přírody a spustí se bomba, která svým výbuchem zlikviduje lidský život. Lidský mozek.

„Takže ze mě bude kňourající, zvracející stín, na nějž se ostatní vrhnou jako supi,“ připustil mrzutě. Nikdo neodpověděl. Jeho hovory v poslední době dost často vyšuměly takhle do ztracena.

Všichni ho opustili. Jedna manželka mrtvá, druhá utekla. Jediný syn jím pohrdá.

A u soudu to není lepší. Sbírka patolízalů, kteří ho nesnášejí a intrikují proti němu. Navenek se tváří, jak jim na něm záleží. Ale on vymyslel způsob, jak dosáhnout toho, co se musí udělat, a našel i hrstku těch, kterým se nadcházející úkol dá svěřit.

Wynn se s námahou zvedl z křesla a došel ke knihovně. Přesunul knihy z police na podlahu. Byl to obtížnější úkol, než by být měl. Ohlédl se přes rameno a přesvědčil se, že dveře jsou stále zavřené.

„Nemůžu potřebovat, aby ta zákeřná zmije ukradla ještě nějaké další moje tajemství,“ zavrčel si pro sebe. Vyťukal kombinaci sejfu. Zámek tiše cvakl a bliklo zelené světýlko. Vzal za rukojeť.

Obsah sejfu byl přesně ve stejném stavu, v jakém ho zanechal. Brzo ale zapomene, co uvnitř leží. A co hůř, brzo zapomene, že vůbec má nějaký sejf, zapomene i na další skrýše, které nachystal v tomhle zkaženém městě. Skrýše, které ho mohou zradit, jestli se nenechají najít. Takový je jeho osud. Brilantní právnický mozek skončí jako prázdná slupka člověka, pronásledovaná stíny, zrazená pamětí.

Čas se postupně vytrácí do nicoty. Dříve nebo později se jeho nepřátelé pokusí uspíšit jeho smrt, ale on zná tajemství. Mezi současnou chvílí a tím okamžikem leží neprobádané území, které začal mapovat jen on sám. Jeho nepřátelé se ho pokusí následovat, ale nepodaří se jim to. Až na ty, kdo dokážou sledovat cestičku z drobečků.

Rok za rokem zasedá Nejvyšší soud Spojených států a vydává svá rozhodnutí jako sbor olympských bohů. Podle zákona započne období jejich rozvažování první pondělí v říjnu. Od té chvíle přidělují čas advokátům a jimi zastupovaným nešťastníkům, aby prosili jeho a ostatní soudce o shovívavost. Ale když na konci června udeří hodiny půlnoc, dveře ke spáse nebo odsouzení se zabouchnou. Právě do posledních týdnů se tradičně soustřeďují ta nejzávažnější rozhodnutí. Občas se pak stane, že přetečou až do července, ale nikoli během jeho funkčního období. Ne, 30. června byl jeho den D, jeho Waterloo, jeho šach mat.

Zabouchl dveře sejfu a ztěžka se opřel o chladný kov. Čelo přitiskl na zvednutou paži. Co když to ona dokončit nedokáže? Co když se ztratí stejně jako on? Kdyby řekl předsedkyni soudu, co udělal, co se dozvěděl, dokázala by mu možná pomoct. Jenže kdyby o tom věděla, čest by ji zavazovala zastavit ho. Zabránit mu v posledním pokání.

Takhle se v duchu sám se sebou nehádal poprvé. Ale tu divokou přetahovanou si ze dne na den sotva pamatoval. Neurolog ho varoval, že se příznaky budou zhoršovat. Stínům v jeho kdysi tak jasné mysli narostou tesáky a rohy. Ve všech uvidí nepřátele.

Ne, připomněl si. Jsou to nepřátelé. Nepřátelé, s nimiž musí bojovat. Kdyby řekl pravdu, možná by mu nevěřili. A co hůř, tu pravdu by zničili. Příliš mnoho lékařů si šeptá o jeho zhoršujícím se zdravotním stavu, o paranoii, úzkostech a konspiračních teoriích, které v něm neurologické onemocnění vyvolává.

Takhle to bude lepší. Počká, jestli protivníci přijmou jeho královský gambit. Úvodní oběť k posílení celkové pozice. V Bílém domě si myslí, kdovíjak nejsou chytří. Používají proti němu jeho vlastní tělo, které ho zrazuje. Poslali vyzvědačku, aby sledovala každé jeho hnutí a zjistila, co soudce ví. Oprávněný státní zájem versus velký právník Howard Wynn? Pche!

Wynn v návalu adrenalinu vrátil knihy na jejich místo, otevřel dveře pracovny a vrátil se do křesla. Byl rozhodnutý. Zase. Sehraje tu spletitou partii, kterou si žádá zákon, a vyhraje. Oni ho nezastaví.

Náhle se jeho úzkost zhoršila. Její spáry, ostré jako břitva, rozťaly rozum a zakalily mu myšlenky. Wynn se prudce narovnal a zasyčel do prázdné místnosti: „Chcete mě zabít, co? Umlčet mě!“ Vztekle zahrozil pěstí do vzduchu. „Já vím, co jsi provedl. Jak jsi nám lhal! Už brzo to dokážu. A dokonce ani ti tvoji hlídací psi tě nezachrání!“

„Pane soudce? S kým to mluvíte?“ Ve dveřích pracovny se objevila ošetřovatelka, znepokojená jeho výbuchem. „Vy telefonujete?“

Mraky se rozptýlily a on se zamračil. „Rozmlouvám s přírodou, ženská. Nejchytřejší společník, který se v tomhle domě najde.“

Jeho ošetřovatelku Jamie Lewisovou to nepřesvědčilo. Vešla dovnitř a nasadila nucený úsměv. „Je čas vzít si léky a jít spát, pane soudce. Musíte si odpočinout. Dnes jste měl dlouhý den a zítra nesmíte přijít do práce příliš unavený. Čeká vás náročný týden.“

Wynn uhodil dlaní do područky křesla. Vydalo to uspokojivou ránu. „Já sakra nejsem dítě, sestro Lewisová. Nepotřebuju, abyste mě honila do postele jako nějakého spratka v plenkách. Zasedám v Nejvyšším soudu Spojených států.“

„Ano, to ano.“ Jamie se pomalinku přibližovala. Jediný zvuk bylo šepotání její žluté sukně – boty s měkkými podrážkami se na parketách nedaly vůbec zaslechnout. Nasadila přesladký úsměv, ačkoli věděla, jak ho rozčiluje, a zapředla: „Jste výborný právník, pane soudce. A Bůh ví, že jsem jich Thomasovou zásluhou potkala hodně.“ Neupřímně se zasmála. „Možná jsem si měla vzít doktora, ne obchodníka.“

„Doktoři? Banda lumpů!“ Znovu uhodil dlaní do křesla, až to zadunělo. „Šarlatáni zatracení... v životě ani den pořádně nepracovali. Jenom hrají golf a hledají nemoci, které se nikdy neztratily.“

„Lékaři jsou důležití, pane soudce. Stejně důležití jako právníci, řekla bych. Díky nim tu ještě jste, ne?“

„To se nedá srovnávat,“ rozkřikl se na ni. „Právní věda je jedna z posledních domén čistě západního původu, stejně jako blues a whist. Podle mě jsou moderní lékaři jen o málo schopnější než mastičkáři s pijavicemi a čarodějnice s kotli. Osm let studia, a k praxi se přitom skoro nedostanou.“

„A právníci ano?“

„Když my klopýtneme, nikdo neumře.“ Třesoucí se rukou začal vzdorovitě listovat zatuchlými stránkami Fausta. Dobře věděl, že právě zalhal. „Doktoři nejsou nic než blázni a zločinci, kteří obcházejí kolem, vykládají zdravým lidem lži a sbírají mrtvoly na své experimenty.“

Rozježené alabastrové obočí se na bronzové kůži vztekle pozvedlo a zase kleslo. „Jenže ta nová generace právníků, co se teď motají u soudu, není o nic lepší. Všechny je úplně zničilo jejich vlastní zvrácené myšlení. Není mezi nimi jedna jediná pronikavá mysl. Darebáci zkažení počítači, kteří chtějí radši slyšet odpovědi od někoho jiného, než aby si je našli sami. Není tam skoro nikdo dost chytrý aspoň na to, aby mi donesl kávu.“

„Já myslela, že pana Brewera a slečnu Keeneovou máte rád?“ namítla Jamie. Věděla, že jeho rozčilování brzo přejde v záchvat kašle a pak v podrážděné mumlání. Aby tento postup urychlila, popíchla ho: „Zrovna včera jste mi říkal, že slečně Keeneové to výborně právnicky myslí a že stojí za pozornost.“

„Nic takového jsem neříkal!“ S námahou se zvedl do bojovného postoje a vyprskl: „Netvrďte mi, že jsem řekl něco, co jsem neřekl. Zvlášť pokud jde o lidi, se kterými vy byste stěží mohla vést i běžnou společenskou konverzaci, natož abyste byla schopná posoudit jejich intelektuální schopnosti, sestro Lewisová.“ Pohrdavě zdůraznil její titul a stiskl jí paži, protože měl zoufalý strach, že jedné ze svých soudních asistentek skutečně složil tak zjevný kompliment.

V poslední době si stále častěji nepamatoval vlastní slova ani ze dne na den. Nebo od odpoledne do večera.

Zvedl hlavu a zjistil, že sestra ho pozorně sleduje, jako by hledala náznaky demence nebo blížící se smrti. Dokončil tu větu? Jak dlouho mlčel? „Přestaňte na mě tak zírat!“ utrhl se na ni a pevněji sevřel její svalnatou paži.

Jamie poslechla a odvrátila oči dřív, než v nich stačil zahlédnout starost. Tyhle výpadky byly teď čím dále častější, a jednoho dne některý z nich neskončí. Už to jednou zažila. Nemoc se jmenuje kortikobazální degenerace nebo taky Boursinův syndrom a ona v zpanikařeném pohledu soudce Wynna jasně četla její stopy. Opatrně se zeptala: „O čem jsme mluvili, pane soudce?“

„Proč? Abyste to mohla ohlásit prezidentovi, nebo který mizera vás poslal mě špehovat?“ Pohrdlivě si odfrkl. „Přehnal jsem to na té promoci? Řekli vám, ať mě zabijete?“

Sestra zbledla. „Co to povídáte, pane soudce?“

„Samozřejmě že mě špehujete,“ odsekl nevrle. „Možná jsem paranoidní, možná umírám, ale hloupý nejsem.“

„Vy si myslíte, že bych vás byla schopná zabít?“

„Nic tak odvážného a jasného. Prostě zapisujete svá pozorování a předáváte je dál. Porušujete lékařské tajemství, aby proti mně měli dost důkazů.“

„Pane soudce –“

„Předpokládám, že vás nutí podávat jim pravidelně zprávy o tom, jak moc se přiblížil můj konec. Nejspíš taky chtějí, abyste v noci četla moje papíry a fotila je. Chtějí mít přehled, co dělám. Nejradši by měli nahrávky, ale jejich špehové se nedokážou dostat dovnitř. Ten vetřelec v Bílém domě se bojí, že zničím jeho sny. A vás poslali, abyste na mě dávala pozor. Po té mojí dnešní řeči mě nejspíš srdečně proklíná.“

Vytřeštila oči. „Já nevím, o čem to –“

„Nelžete mi!“ vyštěkl. „Proboha zachovejte si aspoň trochu poctivosti, moc jí v tomhle domě nezbylo.“ Celé tělo se mu začalo otřásat kašlem. Wynn se předklonil a sípavě lapal po vzduchu. „Jak vás získali? Koupili si vás, nebo vám vyhrožovali? Šli na to přes vašeho manžela?“

Ošetřovatelka sklopila hlavu a zardělá tvář jí zbledla. „Thomas má už zase potíže. Hrozí mu zatčením pro nějaký podvod. Přísahá, že to neudělal,“ zašeptala. „Neměla jsem na vybranou.“

„Ale měla jste na vybranou, sestro Lewisová,“ opravil ji podrážděně. „Prostě jste dala přednost živému před mrtvým.“

„Chtějí vědět, jestli jste schopen vykonávat svou funkci, pane. Jestli pořád ještě můžete pracovat. A ta scéna při promoci tomu moc nepomohla.“

„To nebyla žádná scéna, vy hloupá huso! Byla to strategie. Všechno je strategie. Úvodní tah královského gambitu. Každý výdech je jeden tah směřující ke koncovce.“ Vytřeštil oči a zahrozil pěstí. „Řekla jste jim o mých rešerších? O tom, že vím, co se stalo?“

Jamie se zamračila. Byla zřejmě upřímně zmatená. „Výzkumu? Pro soud?“

„Samozřejmě že pro soud! Proč jinak by vás sem poslali? Představuji ohrožení národní bezpečnosti, ale oni to nemůžou dokázat, aniž by přiznali, co provedli. Proto ten vetřelec z Bílého domu vyslal poštovní holuby, aby mě sledovali jako jestřábi. Protože znám jejich tajemství!“

„Pane soudce, to jsou přece nesmysly. Posaďte se, prosím vás.“

„Nesednu si a nenechám se umlčet!“ Soudcovo hulákání hraničilo s hysterií. Znovu si vzpomněl na syna, s kterým se léta nestýkal. „Nedovolím jim, aby svými lžemi zabili mého chlapce!“

„Nikdo se nepokouší zabít Jareda,“ chlácholila ho Jamie a masírovala mu ztuhlá záda. „Prosím, pane soudce, uklidněte se.“

„To je dilema vězně,“ zašeptal třesoucím se hlasem. „Život mého syna za jejich porážku. Ale já jsem je převezl. Lasker-Bauer. To je nikdy ani nenapadne.“

„Lask Bauer? Kdo to je?“

„Nikdo, vy hloupá. Ve střední hře oba střelci padnou, aby ho zachránili. Aby zachránili koncovku.“

„Střelci? O jakých střelcích mluvíte?“ Zamračila se a stiskla mu rameno. „Pane soudce! Kdo jsem já?“

„Nechte mě být!“

Jamie se k němu naklonila blíž a naléhavě opakovala: „Kdo jsem já?“

Podíval se jí do očí a mozek se mu vyjasnil. Zavrčel: „Někdo, komu nemůžu věřit. Už nemůžu věřit nikomu.“

„Chci vám pomoct.“

„Lžete. Hlásíte jim, že jsem blázen. Že jsem nemocný. Jenže já jsem pořád ještě silný, madam. Silnější než on.“ Žaludek se mu ale svíral rozčilením. Kdyby na něj s tímhle přišla ve správný den, v den, kdy na svůj plán zapomněl, mohl by přijmout jejich požadavky a zničit všechno, co tak pečlivě naplánoval.

Ještě ne. Přísahám Bohu, ještě ne. Přinutil svou kdysi jasnou mysl soustředit se a znovu zachytit vlákno rozhovoru se sestrou Lewisovou. „Nezírejte na mě tak.“

„O čem jsme mluvili?“

„Než jste se přiznala ke své zradě, mluvili jsme o intelektuální kapacitě mých asistentů a já jsem se zmínil o strategii, kterou vy nedokážete pochopit. A když o tom mluvíme, slečna Keeneová není o nic lepší a o nic horší než ostatní jejího druhu. Liší se jedině zábleskem jistého potenciálu, který se snaží tajit. Jinak toho umí asi tolik, kolik se dá čekat s ohledem na totální nedostatek vzdělanosti jejích učitelů.“

Jamie sevřela buclatými, rozhodnými prsty soudcovu paži a začala ho jemně postrkovat k otevřeným dveřím. „Já myslela, že studovala na Yale. To snad je dobrá škola, ne?“

„Je to žumpa, stejně jako Harvard, Stanford nebo kterákoli jiná bašta dnešního úpadkového vzdělání. Moře neurčitých úvah, které se vydávají za právní výuku.“ Klopýtl a zachytil se stěny v hale. „Není divu, že právníci chtějí mít ústavu jednoznačně nalinkovanou. Pak to totiž ty jejich slaboučké mozky budou mít všechno předepsané.“

U schodů ho Jamie postrčila vlevo. Wynn se zastavil pod rámečkem s fotografií třpytivě modravého, velkolepého ledovce. Vzpomněl si na jejich předchozí hovor a zavrtěl hlavou. „Jestli někdo právu rozumí, to nezávisí na škole. Závisí to na mysli. Na srdci. Musíte chápat záměr zákona a umět číst mezi jeho řádky. Musíte se naučit najít cestu k pravdě.“ Zhluboka se nadechl a víc se opřel o Jamie. Spolehl se, že její statná postava ho udrží.

Zvedl hlavu, zadíval se jí upřeně do očí a zeptal se: „Máte Avery ráda?“

Váhavě kývla. „Je působivá. Umí mluvit.“

„To je všechno, co mi můžete říct?“

Jamie pokrčila rameny a pak podrážděně dodala: „No, je trochu arogantní, když už to chcete vědět. Je tvrdá. Ne jako ten šarmantní pan Brewer. Ten to někam dotáhne, to vidím už teď.“

„Brewer bude stavět mělké říše bez podstaty,“ ušklíbl se Wynn. „Ale slečna Keeneová je chytrá holka. Hodně chytrá. Sice myslí hlavně na to, jak by předvedla své schopnosti, ale má mozek a občas ho i používá. Mohla by být výborná, kdyby dokázala myslet přesněji.“

„Přesněji?“

„Ano, přesněji, sestro. To je něco, k čemu vy jste se ještě nedopracovala.“ S námahou se narovnal a vyškubl se jí. „Nejsem invalida. Do postele dokážu dojít sám. Dejte mi ty jedovaté pilulky, co do mě máte nacpat.“

„Jistě, pane.“ Přidržela mu dveře ložnice a počkala, až se všourá dovnitř. „Zatím se převlékněte do pyžama, ano? Budu tady s léky, než byste řekl švec.“

„Takhle svrchu se mnou nemluvte, ženská. Já umírám, nejsem senilní. Vaše pochybné pokusy o blahosklonnost poznám dřív, než otevřete pusu.“

„Na postel jsem položila to černé pyžamo. Nepotřebujete pomoct?“

„Jen kdyby to znamenalo, že sem místo vás dostanu někoho jiného.“ Wynn probodl její vzdalující se záda podrážděným pohledem. „A s těmi smrtícími prášky mi doneste whisky, sakra.“

V jedenáct večer se soukromá ošetřovatelka přišla tiše podívat do ložnice. Přivítaly ji otevřené oči s prázdným pohledem. Nahmatala slabounký pulz, jak se krev plazila žilami staženými nemocí. Poklekla vedle postele a sykla, protože se jí něco zarylo do kolena. Pohnula nohou, jednou rukou sáhla po lampě a druhou po tom nečekaném předmětu. Nahmátla víčko od lahvičky s tabletami, které spadlo na koberec. Pozvedla ho ke světlu, spatřila barevný pruh, který tam sama nalepila, a div nevykřikla. Sáhla pod postel a horečně hledala lahvičku, i když předem věděla, co najde.

Narazila rukou na plast a vytáhla lahvičku ven. Nálepka potvrdila její nejhorší obavy. Vzal si tablety předepsané na záchvaty, které mu občas zkroutily končetiny. Ten lék byl sám o sobě nebezpečný, ale v kombinaci s ostatními léky a alkoholem mohl být smrtelný. Šmátrala pod postelí a shrabovala vypadlé tablety, jenže kolik jich chybí, to nezjistí dřív, než se podívá do svých záznamů.

Ale situace byla jasná. Soudce Wynn se pokusil o sebevraždu.

Hrdlo se jí provinile sevřelo. Donutila se pohlédnout na muže, jehož se přes jeho výbušný temperament naučila respektovat, a dokonce mít ráda. Když tohle místo i s příslušnými instrukcemi přijímala, připadal jí slib svobody a stability pro jejího manžela Thomase financované americkou vládou jako dostatečné ospravedlnění plánované zrady. Stát se ošetřovatelkou vlivného, ale churavého starce, který se kvůli své nemoci postupně mění v bezpečnostní riziko. Sledovat, co píše, týden co týden podávat zprávy o jeho stavu a jednat, když dostane příkaz. Ale to bylo předtím, než Howarda Wynna poznala.

Teď sevřela v ruce předplacený mobil.

Jakmile si bude jistá, že je soudce na pokraji smrti, má zavolat na určité číslo. Dokonale se jí vrylo do paměti. Jakmile to udělá, bude to záruka, že soudce se už nikdy neprobudí. Zaváhala. Nechtělo se jí skutečně ho zradit tak, jak ji podezříval. Na druhou stranu, stejně se stalo, řekla si. Teď už se uzavřená dohoda zrušit nedá. Nejdříve se ovšem přesvědčí, aby si byla jistá.

Přitiskla stetoskop k jeho hrudi a uslyšela namáhavý dech. Manžeta na jeho bezvládné paži zaznamenala nízký krevní tlak. Nacvičeným pohybem rozsvítila malou baterku. Minimální reakce na světlo. V rychlém sledu vykonala všechny úkony, které potvrdí jeho blížící se smrt.

Proto ji tak překvapila zašeptaná slova.

„Ona to musí dokončit. Pro něj.“

Nástroje dopadly na koberec a sestra znovu poklekla, tentokrát v šoku. „Pane soudce?“

Ruka se ochable zvedla a popadla ji za rukáv. „Nejsem mrtvý. Ale můžete to zkusit.“

„Nechtěla jsem –“ Stiskla ty chladné, třesoucí se prsty na své paži. „Vzal jste si tablety –“

„Není čas na výmluvy.“ Otřásl se prudkým kašlem. „Avery nás musí zachránit. Přísahejte!“

„Zavolám sanitku,“ zašeptala otřeseně. „Moc mě to mrzí –“

„Na omluvy je pozdě.“ Sípal a sotva udržel otevřené oči. „Slibte mi to. Předáte vzkaz. Pro všechny případy. Přísahejte.“

Byla tak šokovaná, že nic nenamítala, jen zašeptala: „Přísahám.“

„Řekněte jí... řekněte jí, ať odpovědi hledá na východě. Ať hledá řeku. Mezi. Na fóru. Lask. Bauer. Odpusťte mi.“

„Pane soudce? Já vám nerozumím.“ Jamie se zoufale naklonila blíž. „Kdo je ten pan Bauer?“

„Řekněte Avery. Východ. Řeka.“ Zalapal po dechu a div se neudusil. „Mezi. Fórum. Odpusťte mi.“

Jamie ho popadla za ramena a pokusila se ho znovu probrat, dát si nějak dohromady, co slyšela. Ale zorničky už hleděly prázdně do kalného světla a nereagovaly. Položila jeho ruku znovu na postel.

„Ne. Ne,“ prohlásila nahlas. „Nedonutí mě vás zabít.“ Zvedla telefon u postele a stiskla zrychlenou volbu, určenou právě pro takovou chvíli.

„Tísňová linka. Jaký máte problém?“

„Soudce Howard Wynn je v bezvědomí. Potřebujeme okamžitou lékařskou pomoc.“

„Kdo volá?“

„Ošetřovatelka Jamie Lewisová,“ odpověděla podrážděně. „Pošlete sem sanitku. Umírá.“

„Zůstaňte prosím na lince.“

Jakmile si byla jistá, že je sanitka na cestě, sáhla po druhém telefonu a vyťukala číslo muže, s nímž se nikdy nesetkala. Uplynulo jen několik vteřin, než dostala spojení.

„Hotovo?“

„Myslím, že se předávkoval.“

„Schválně?“

„Možná.“ Zaváhala. „Pulz má slabý a upadá do bezvědomí. Je na pokraji smrti.“

„Nedělejte nic. Jsem tam za dvacet minut.“

Pevně zavřela oči. „Nemůžu.“

„Co nemůžete?“

„Nemůžu nic neudělat. Není to správné.“

Dlouho ticho a pak: „Odejděte z domu, sestro Lewisová. Hned teď.“

„Řekla jsem, že nemůžu. Jede sem sanitka,“ přiznala Jamie. „Neměla jsem jinou možnost.“

„Tady jde o národní bezpečnost. Měla jste instrukce nekontaktovat nikoho než mě. Ne dělat hrdinku a prodlužovat mu život. Vy jste tomu nerozuměla?“

„Rozuměla. Ale musela jsem mu pomoct. Potřebuje doktora.“

Tohle přiznání muži na druhém konci drátu napovědělo, že bývalá vojenská ošetřovatelka mu už nebude užitečná. „Rozumím.“

Odpověď ji vyvedla z míry. Zeptala se: „Co bude dál?“

„Odvezte ho do nemocnice a tím vaše povinnost končí. Zítra dostanete zaplaceno.“ Linka oněměla.

Jamie třeštila oči na telefon. Je tedy volná? Ulevilo se jí tak, až se jí podlomila kolena. Svezla se na postel. Dotýkala se bokem ochablé ruky, která ji před pár minutami popadla.

Umírající muž ji o něco žádal. Měl poslední přání. Pohlédla na soudce Wynna, na muže, jenž dobře sloužil své zemi. V posledním jasném momentě po ní chtěl, aby předala vzkaz. Musí nás zachránit.

Jamie si uhladila uniformu a znovu vzala do ruky mobil. Když už, tak už…

Tentokrát vyťukala číslo, které se naučila nazpaměť po několika měsících v jeho úřadu. Po zazvonění se ozval krátký pozdrav a pak tón. Jamie zopakovala vzkaz od umírajícího muže. Mluvila rychle, s očima upřenýma na soudce. Nakonec dodala: „Avery, jeho poslední slova byla odpusťte mi.“

JEDNA

Za špinavým špaletovým oknem ječely sirény. Jejich vysoké kvílení pronikalo dovnitř a špendlíčkem jí drásalo spaní. Avery Keeneová se překulila na bok a přitáhla si hrbolatý polštář přes hlavu. Pokusila se vrátit na loď na Dunaji, ke sladké serenádě zpěváka jakési neškodné chlapecké skupiny oblečeného jen v boxerkách Calvin Klein. Zvuky ale sílily a postupně se proměnily v naléhavé drnčení telefonu. Avery se pátravě rozehnala rukou a zatápala po mobilu. Nahmátla ho, zelené oči pevně zavřené.

„Co je?“

„Avery, holčičko.“ Sípavý kašel. Mrzuté zahihňání. „Tady máma.“

Sirény se vytratily v dálce, ale protivnější skutečnost tu byla pořád. Avery se vyčerpaně opřela o polštáře. Dosud sama sobě nedokázala zdůvodnit zbytečný výdaj za čelo k posteli. Ještě rok. Pootevřela unaveně víčka a zahleděla se na odrazy neonů blikajících v zapršeném okně. „Rito. Kde jsi?“

Zase zahihňání. „Adams Monathalan.“

„Adams Morgan?“ Volnou rukou si odhrnula z karamelového čela těžkou hřívu neuspořádaných černých kudrn, které jí spadaly na ramena ztuhlá napětím. Spánek ji rychle přešel. Pohlédla na hodiny u postele. Tři hodiny v neděli, ne, v pondělí v noci. Jak jinak. V tuhle noční dobu se s její matkou ve čtvrti Adams Morgan nebude dít nic dobrého. Když se zámožní lidé odeberou ke spánku do svých úhledných řadových domů, kluby vychrlí rozjařené davy, požadující živější zábavu. „Ty jsi v Adams Morgan, Rito?“

Rita Keeneová si odkašlala. „No jasně. Přece ti to říkám. Adams Morahan.“

Rozpoznala počínající bojovný tón, a tak jí rychle a napjatě skočila do řeči: „Jsi ve vězení?“

„Nebyla bych, kdybys sem přijela a dala tomuhle kocourkovi nějaký prachy.“

Kocourkovi? Avery s nakrčeným čelem obracela tu formulaci v hlavě. Jestli je Rita ve vězení, slyšení se nebude konat dřív než v pondělí ráno. Koho zatknou v neděli večer, ten musí počkat do pondělního rána, až soudce dorazí do práce. Pro všechny případy se ale zeptala: „Už ti stanovili kauci? Tak brzo?“

Najednou se ozval nějaký rámus, takže Rita musela zvýšit hlas. „Žádná kauce, děťátko. Žádná basa. Jsem u přítele v domě. U dobrýho přítele. Jen se s ním musím vyrovnat. Můžeš sem přijet?“

„Říkala jsem ti přece, Rito, že už ne.“ Proboha živého, už ne.

Chvíli bylo ticho. „Já nejsem sjetá. Věř mi. Ale musím dodržet slovo,“ přemlouvala ji matka. „Já vím, že můžeš mamince věnovat sto dolarů. Víc po tobě nechci. Jinak by se mohl začít zlobit.“

„Nemůžu.“

„Nechceš,“ opravila ji Rita. „Mrcho nafoukaná. Pomoct vlastní mámě z průšvihu, na to jsi moc dobrá, co?“ Přemlouvání se změnilo v řetěz nadávek.

„Rito.“ Tohle všechno Avery slyšela mockrát. V duchu si odříkala mantru, kterou ji naučili v podpůrné skupině pro příbuzné narkomanů. Jenže když vaše vlastní matka trčí v nějakém feťáckém doupěti a sprostě proklíná den vašeho narození jak opilý námořník, je vyrovnaná mysl vzácné zboží. Jen co se v proudu nadávek vyskytla pauza, požádala tiše: „Dej mi adresu a já tě vyzvednu.“ No co, stejně už by víc než čtyři hodiny nenaspala, tak může stejně dobře začít týden s tou neodolatelně zábavnou osobou, která si říká její matka. „Mami, kde jsi?“

„Nepovím.“

„Proč ne?“

„Já se nenechám zavřít do nějaký další zatracený léčebny. Potřebuju jenom kilo, to je všechno. Třeba bys mámě pomohla, kdybys nebyla tak nemožnej suchar. Jenom jednou.“ Někde v pozadí se nějaký muž zeptal, jestli je její dcera hezká. „Ošklivá není,“ odpověděla Rita divadelním šepotem. „Ale ty přece chceš originál, miláčku, ne nějakou kopii. Zvlášť když já ti můžu nabídnout –“ Věta skončila vysokým zoufalým smíchem. Tohle Avery rozpálilo doběla. Tváře jí zrudly. Měla chuť mobil zamáčknout, ale ten hysterický smích jí napověděl, že její matka nemá daleko ke zhroucení nebo ještě něčemu horšímu. Roky praxe se naučila potlačovat emoce a pokaždé si přísahala, že si je víckrát nepřipustí. Napadlo ji, jak jinak by se asi život vyvíjel, kdyby byl naživu otec. Vzpomněla si na jeho tmavě hnědé oči, na kaštanovou kůži, pevně napjatou na hranaté bradě. Byl nekonečně trpělivý a měl milý úsměv – ani jednu z těch věcí po něm Avery nezdědila. Jaká by asi dnes Rita byla, kdyby otec žil?

Zahnala zbytečné úvahy a spustila nohy z postele. Otec je mrtvý. Rita je zfetovaná. A ona je zvyklá zatvrzele se držet reality. Zašmátrala potmě po teniskách a kšiltovce. Naštěstí se v marné snaze poradit si s přicházejícími washingtonskými vedry rozhodla spát v trenýrkách a tílku. „Rito – mami, řekni mi, kde jsi.“

„Ne. Mrcho nafoukaná…“ Proud jedu vyschl stejně rychle, jako se dostavil, a nahradil ho cukr. „Miláčku, tak jsem to nemyslela. Mám tě ráda. Jsi moje jediná... jsem na tebe strašně pyšná. Moje dcera je báječná advokátka, pracuje u Nejvyššího soudu,“ chlubila se dealerovi.

„Mami,“ vyrazila ze sebe Avery, oči suché jako poušť. Zvykla si kličkovat mezi svými dvěma světy – matčinými démony na jedné straně a světem, v němž žila přes den, na straně druhé. Kauce a odvykačky versus návrhy usnesení a vyhledávání precedentů. Snažila se být trpělivá. Lokla si z láhve vody postavené na nočním stolku. Chuť spánku se chvilku převalovala v ústech a pak se vytratila.

„Mami, jsi tam?“

„Kde bych asi byla?“ V telefonu se ozval vzlyk. „Nemám kam jinam jít.“

„Můžeš se vrátit zpátky do léčebny, mami. Požádám je, aby ti dovolili se vrátit.“ Zase. Poslední zbytek svých úspor utratila za ústavní léčbu v únoru. Rita tam vydržela dvanáct týdnů, což byl její osobní rekord. Ale poplatky za léčbu Avery vyprázdnily všechny účty a kreditku musela vybrat na maximum. Nakonec se jí povedlo s těmi hubenými prostředky nějak vyjít, jak bylo jejím zvykem. Ale dokud nebude vydělávat slušný balík u nóbl právnické firmy, čeká ji velice skromný život – zvlášť jestli se Rita bude chtít do léčebny vrátit. A šéf Avery zakázal veškeré pracovní pohovory, dokud neskončí zasedání soudu, takže zatím musela vyžít z toho, co dostávala teď – a to byla jen iluze placeného zaměstnání. „Chceš to zkusit znovu?“

„V tý zasraný díře? Ani náhodou.“ Další nervózní smích. „Nepotřebuju být čistá a nestojím o tvoji zatracenou dobročinnost.“

Což jí sdělila těsně poté, co ji požádala o peníze. Avery ale měla dost rozumu, aby se o logickou argumentaci ani nepokoušela. V této fázi bylo nejlepší taktikou chlácholení. Postavila tenisky na zem, vklouzla do nich, dřepla si a pevně zavázala tkaničky. Těžko říct, jestli při té dnešní výpravě nebude muset prchat před nějakým nebezpečím. Je vždycky nejlepší být připravená. „Řekni mi, kde jsi, mami.“

„Abys mi mohla přijet dělat kázání? Ani omylem.“

„Musíš.“ Avery se zvedla, zašmátrala v zásuvce nočního stolku a vytáhla malý nůž. Ve Washingtonu byly vyskakovací nože ilegální, ale starých zvyků se člověk těžko zbavuje. Střelné zbraně ráda neměla, ale úplně neozbrojená si do některého z těch doupat, v nichž se její matka poslední dobou vyskytovala, taky netroufla. Tohle byla jedna z mála drahocenných památek na otce, které matka nestačila odnést do zastavárny. Na perleťové rukojeti byly vyryté jejich společné iniciály – AOK. Avery Olivia a Arthur Oliver. Snad je dobře, že otec nevidí, k čemu ho používá. Bezohledného dealera takový nožíček nezastaví, ale mohl by ho aspoň zpomalit, kdyby ho už musela použít. Zastrčila zbraň do kapsy šortek. „Když mi neřekneš, kde jsi, tak ti nemůžu dovézt žádné peníze.“

„Vážně?“ Rita si zjevně hodně přála jí věřit. Sykla do telefonu: „Ale musíš přijet brzo. Hodně brzo.“

Avery popadla klíče od auta, otevřela dveře. Klíče. Mobil. Peněženka. Na tu zapomněla. Otočila se, kopnutím zabouchla dveře a utíkala zpátky. Přitom se snažila nepustit z ruky mobil a doufala, že Rita nezavěsí dřív, než jí dá přesnější instrukce. Jak vyjde na schodiště, ztratí signál. „Potřebuju adresu, Rito. Hned.“

„Ty vážně přijedeš?“ Škemravý tón prosil o lež, o slib. „Vážně? Přijedeš? Přivezeš mi peníze?“

Avery hleděla na ošoupanou peněženku na stole a přemýšlela, jestli má svých posledních padesát dolarů dovézt feťačce, která ji před šestadvaceti lety neochotně přivedla na svět. Ale houby. Strčila si do kapsy desetidolarovku a peněženku hodila na stůl. „Jasně, mami. Jen mi řekni, kam mám jet.“

DVĚ

Dutý zvuk, s nímž ebenová hůl dopadala na keramické dlaždice, se rozléhal po prázdné chodbě. Doktorka Indira Srinivasanová měla ráda to přízračné bušení, ty ozvěny signalizující její přítomnost v prázdném křídle Advar Biogenetics, Ltd. Tohle byla její říše. V Bengalúru, městě plném high-tech firem, bylo poledne. V budově se samozřejmě hemžili její technici, analytikové a další zaměstnanci, ale v těchhle chodbách nebyla jediná další živá duše, kromě lidí z ochranky – a ti dobře věděli, že za své postavení vděčí jí. Cesta do její pracovny byla záměrně tak dlouhá a složitá, aby odradila všechny návštěvy s výjimkou těch nejnaléhavějších.

Kulhala po široké prázdné chodbě do svých kanceláří v přízemí. Západní tradice diktovala rohovou kancelář v posledním patře vysoké moderní budovy v některém ze zdejších všudypřítomných biotechnologických areálů. Dost ji zlobilo, že se svou pokročilou revmatoidní artritidou si něco takového nemůže dovolit – netroufla si riskovat, že jednoho dne i nejmodernější výtah selže. Vynahradila si to aspoň tím, že se usadila v rozlehlých prosluněných kancelářích, které od ruchu Bengalúru oddělovalo několik tlustých vrstev temperovaného skla a oceli. Ona viděla ven, ale dovnitř žádné zvědavé oči nahlédnout nemohly.

Indira klopýtla a chytila se nejbližší zdi. Čekala, až ji přejde třes v ochrnuté končetině. Artritida stále víc soupeřila s poškozenými nervy o to, kdo dřív skácí tělo, jež s nábožnou důsledností nutila udržet se v bojové formě. Svaly jako pevná lana se táhly po pažích, oblečených dnes do hedvábného krepdešínu safírové barvy.

Její váha se nikdy nepohnula, nikdy se nedostala nad ani pod lékařsky doporučený standard. Osmatřicet let stará tvář a duše genetického inženýrství – které Indii vyneslo do čela nejnovější vlny technologického pokroku – nemohla riskovat rušivé vlivy. Když o ní Wall Street Journal psal ve velkém článku jako o novém Billu Gatesovi, rozhodně tam nebyly žádné hloupé drby o bulimii nebo řeči o tom, jak zbožňuje samosy.

Blížila se ke své pracovně. Složitý drdol, který si ráno zapletla, se elegantně pohupoval na temeni. Propočítala si, jaké otevírací ceny musejí akcie Advaru dosáhnout na burze, aby to uklidnilo znepokojení akcionářů, jež se čím dál častěji projevovalo v jejích mailech. Dveře do kanceláře se otevřely v tichých veřejích a dlouhé, tmavé rty se zkřivily grimasou. Vstoupila, dveře se za ní zavřely a za nimi zůstaly všechny myšlenky krom té jedné, jíž se zabývala už příliš dlouho.

Nejvyšší soud Spojených států pořád a pořád plýtval časem, a přitom na jeho rozhodnutí závisel její osud. Její společnost chtěla získat GenWorks, biotechnologickou společnost se sídlem v severokarolínském Chapel Hill. Ovšem jestli to bude moct udělat, to teď záviselo výhradně na rozmaru devíti mužů a žen, kteří nevědí skoro nic o genomice, epistázi ani bioinformatice. Zatímco ona čeká na jejich rozhodnutí, akcie její firmy se propadají ke dnu. A jestli cena akcií Advaru klesne příliš nízko, ta banda šovinistů a sýčků, co si říká správní rada, začne spřádat plány, jak se jí zbavit.

Fúze století a mistrovský tah ekonomického a biotechnologického génia – a celé to zařízne pomstychtivý americký prezident, kterého čekají nové volby s nejasným výsledkem. Zamítnutí fúze prohlásil za otázku národní bezpečnosti, ale jí bylo jasné, o co jde doopravdy. O pomstu a o jeho vlastní zájmy.

O strach.

A stejný strach svíral i ji. Podobně už riskovala jednou, když vyšla vstříc jinému prezidentovi, protože na ni naléhal předseda správní rady Krišnakamur. Převzít soupeře, vstřebat jeho tajemství, a všechno bude zase v pořádku. Svět i se všemi svými hříchy bude její.

Teď byl Advar ohrožený a ona se takhle zachránit nemohla, ledaže by prozradila pravdu. Jenže ta pravda by jí zlomila vaz stejně spolehlivě jako lži, které říkala teď.

Celý střed místnosti zabíral obrovský psací stůl. Došla k němu a opatrně spustila třesoucí se tělo do křesla. Škubavé křeče měnily svaly v tuhé uzly. Zavřela oči a zhluboka dýchala. Musí toho příliš dokázat. Příliš je toho v pohybu, než aby se mohla handrkovat s porouchaným tělem. Do triumfu nebo porážky zbývá pouhých pár dní. A její tělo ať do té doby kouká vydržet.

Mikroprocesory s pobroukáváním prováděly obvyklá cvičení a startovaly počítač a do toho se ozval velitelský tón jejího soukromého telefonu. Podrážděně si ho přiložila k uchu.

„Srinivasanová.“

„Dobré ráno, sluníčko.“

Zamračení se zmírnilo v lehké zachmuření. „Nigele, tady je odpoledne, jak moc dobře víš. Ale tam u vás sotva svítalo. Tak co se děje?“

Na druhém konci linky byl Nigel Cooper, zakladatel a prezident GenWorks Labs. Zlehka poklusával na pásu, dýchal klidně a pravidelně. Za rok ho čtyřicítka posune do nové věkové skupiny, ale on odmítal zestárnout, tak jako všechny ty pobledlé zázračné děti, s kterými studoval na univerzitě. Ranním během se udržoval ve slušné formě. Vysportované tělo se dobře vyjímalo na fotkách, když ho cvakli na pláži nebo na filmové premiéře s tou či onou hvězdičkou, jež byla momentálně jeho přítelkyní. Shrnul si čupřinu tmavě plavých vlasů, která mu slušivě padala do čela.

Nigela proslavila nejen jeho finanční zdatnost, ale i jeho vzhled – mohl by klidně dělat modela, a tak ho bulvární média milovala stejně jako byznysové časopisy. Dnešní telefonát se ovšem týkal záležitosti spadající spíš do politických zpráv. „Díky za vřelý pozdrav. Vůbec nechápu, proč jsme se my dva vlastně rozešli.“

„Protože jsi nebyl schopen ani v hrubých obrysech pochopit koncept věrnosti,“ připomněla mu nevzrušeně. Popostrčila po stole hromádku smluv. „Ale nepředpokládám, že se mnou chceš rozebírat naše vyplýtvané mládí. Proč mi voláš? Za pár hodin stejně máme naplánovaný konferenční hovor.“

„Protože mám novinku hned teď.“ Novinku, která se už brzo bude šeptem šířit spletitými kanály medicíny, peněz a moci, tím šťavnatější, čím víc se ji někdo pokusil ututlat. Před soukromým pokojem v nemocnici vojenského námořnictva v Bethesdě stály ozbrojené stráže a pacienta přivezl vojenský vrtulník. Oleje do ohně řečí ještě přilil příjezd špičkového neurochirurga a lékařského týmu takové úrovně, že by vzkřísil i Lazara.

„Rozkřikne se to hned, jak se to některé agentuře povede potvrdit, ale já to vím z dobrého zdroje.“ Udělal dramatickou pauzu. „Soudce nejvyššího soudu Howard Wynn je v nemocnici.“

Indira sykla a žaludek se jí sevřel. „Viděla jsem titulky, že měl na univerzitě při promoci nějaký šílený projev, ale neznám podrobnosti. Kdy se to stalo? Co s ním je?“

„Stalo se to včera v noci. Povídá se, že je v kómatu. A světe, div se, stalo se to těsně po tom, co obvinil prezidenta Stokese, že se paktuje s ďáblem a snaží se všechny zabít. Nic ti to nepřipomíná?“

„Tigris.“ Měla pocit, že jí po tom odhalení praskne hlava, a rozhodně se jí v mozku honila šťavnatá řádka kleteb. Nevěřila sice na žádná hinduistická božstva, teď si ale byla jistá, že se jich proti ní spiklo hned několik. „Víš to jistě?“

„Neřekl to přímo, ale vsadil bych se, že ví víc, než jsme si uvědomovali.“ Ani Nigelův měkký jižanský přízvuk nedokázal tu ránu zmírnit. „Rozhodující hlas v Nejvyšším soudu se nám zcvoknul a pak upadl do kómatu. Pokud předpokládáme, že byl naše eso v rukávu, je dost možné, že teď jsme v loji.“

Indira donutila mozek propočítávat pravděpodobnosti. „Co to bylo, mrtvice? Nebo aneuryzma?“

„Záleží na tom?“

„Potřebujeme vědět, jestli se probere a jak brzo.“

„Zjistím to.“

„Dobře. Moje rada už začíná být nervózní.“

„Řekni jim, ať vydrží,“ varoval Nigel. „Zasedání soudu končí za pár dní, ale on v té nemocnici může být měsíce. Soud nemusí v tomhle zasedání rozhodnout. Když to odloží do podzimu, získáme čas zatlačit víc na prezidenta Stokese. Vždycky když vyjde měsíční zpráva o stavu zaměstnanosti, vydám prohlášení o tom, kolik nových pracovních míst by přinesla naše fúze. Do listopadu tohle čínské mučení sotva vydrží.“

„Jenže moje rada ve váš soudní systém moc velkou důvěru nemá,“ odsekla trpce Indira. „Tigris jen tak nezmizí, Nigele. Po tomhle fiasku chce rada dostat svoje peníze co nejrychleji. Krom toho, tvoji bankéři už se taky začínají znepokojovat.“

„Ano, ale uklidnil jsem je. Touhle smlouvou naděláme pěknou kupu miliardářů. Dělej, co musíš, ale nemůžeme to ještě zabalit.“

„Moje rada taky čte Bloomberg News. Že k té fúzi dojde, tomu už věříme jen ty a já.“

„Lidi od peněz mají pořád dojem, že se řítí obloha.“

„Možná se tentokrát nepletou.“ Zavřela oči a opřela se hlavou o kůži křesla. „Řekli mi, ať tu dohodu zruším, pokud do konce tohohle soudního zasedání nebudu mít rozhodnutí.“

„Jak z toho vycouváš, další šanci mít nebudeme! Jestli nedostanu přístup ke tvé technice, je s GenWorks konec, Indiro. Nemluvě o tom, co by to mohlo znamenat pro tebe osobně.“

„GenWorks nemá nic, co by mi mohlo pomoct s mým zdravotním stavem.“

„Zatím ne, ale bude.“ Nigel stiskl na pásu pohotovostní STOP. „Nemůžeme to teď vzdát. Možná bychom mohli zajít za prezidentem Stokesem. Pohrozit mu, že ho odhalíme, když nezmění názor.“

„Zbláznil ses? Nic takového neuděláme!“

„Jen o tom přemýšlej. Musí mít stejné obavy jako my. Jeho čtyři hlasy nejsou o nic jistější než ty naše. Smrt nebo přežití soudce Wynna nezaručí nic, tak ani tak. V obou případech může prezident Stokes prohrát, a to by ho nejspíš stálo volby.“ Ztěžka se opřel o madla a pokračoval: „Kdyby se Američani dozvěděli o téhle věci pravdu, tak ho ukřižují.“

„A nás s ním.“ Zamnula si zátylek, který ji začal napětím bolet. „Je to moc velké riziko, Nigele. Řekli by, že jsem vinná.“

„Ale zdaleka ne. Nic konkrétního se přece nestalo.“

Malinko, skoro neznatelně zaváhala. Tohle byla osobní věc. „Už jsme o tom přece mluvili. Když připustíme, že známe pravdu, prezident nás zničí. Zatím může mít jen podezření, že to víme, a nemáme důkazy.“

„Víme, že existují. Stačí je najít.“

„Už jsme to zkoušeli,“ připomněla mu ještě podrážděněji. „V záznamech je investice, ale ne zdroj. A úředníci, kteří znají pravdu, ji nikdy nepřipustí.“

„Tak ho prostě donutíme jednat.“

„Nebo to necháme proběhnout samospádem. Ono by taky pomohlo, kdybys na něj při každé příležitosti neútočil.“ Přestože strávila léta v amerických školách, nikdy nepochopila hlubokou propast mezi pravicí a levicí v zemi, kde je tak málo o co se přít. „Tahle fúze nemusela skončit mezinárodním incidentem.“

„Když má někdo peníze a moc, začne být iracionální. Ty to víš líp než většina lidí.“

Zadívala se z okna a uvažovala, jestli ji Tigris někdy přestane pronásledovat. „Co tedy mám podle tebe dělat?“

„Zatím nic.“

„Co plánuješ?“ Žena nespí s mužem tak dlouho, jako ona spala s Nigelem, aniž by se naučila znát jemné nuance jeho tónu. Slyšela v něm vychytralost a náznak lstivosti. „Vyklop to.“

„Budu natahovat uši a nechám si otevřené všechny možnosti. Vždycky se dá něco dělat, Indiro. A ty udrž tu svou radu na uzdě. Tady jsou v sázce majetky a knížectví, miláčku.“

„Důsledků jsem si vědomá až moc dobře.“ Indiře se chvěla ruka, protože si vzpomněla, proč dopustila, aby Tigris žil a zemřel. „Průběžně mě informuj.“

Nigel Cooper ukončil hovor a vytočil nové číslo. Když to osoba na druhém konci vzala, řekl: „Omlouvám se, že vás budím, pane předsedo, ale máme problém. Za pět hodin budu ve Washingtonu. Sejdeme se v St. Regis. Požádejte prosím pana mluvčího, ať přijde také. A buďte diskrétní.“

TŘI

Pondělí 19. června

V malém bytě v marylandském Tacoma Parku ranní slunce prosvítalo roletami, které zatáhla před několika týdny. Jamie Lewisová seděla stočená na pohovce a koukala na starý černobílý film v naději, že ji uspí. Na stolku u gauče ležela letenka do Nového Mexika a vedle ní chladl šálek heřmánkového čaje. Za osm hodin už bude na cestě a nechá za zády soudce Wynna i posledních několik měsíců.

Tížila ji únava, ale spánek se jí pořád vyhýbal. Brzo už uvidí manžela a řekne mu o dalších plánech. Bude se moci přestat schovávat u svého bratrance a vyzvednout ji na letišti.

Když odjede ještě dnes, možná jí to její tajný zaměstnavatel odpustí. A možná jí odpustí i soudce Wynn.

Někdo zaklepal na dveře. Lekla se a pevněji si utáhla pásek županu. Pohled na hodiny jí řekl, že se blíží šestá ranní.

Rychlým krokem zamířila ke dveřím a spěšně si aspoň jakžtakž přihrábla vybledle hnědé vlasy. Vykoukla špehýrkou a zamračila se, když venku uviděla stát cizího muže. Chraplavě se zeptala: „Co si přejete?“

Ve špehýrce se objevil policejní odznak. „Paní Lewisová? Jde o vašeho manžela. Můžu dál?“

Nešťastně a rezignovaně začala bojovat se zámky a řetězem. „Co se zase stalo?“ zeptala se unaveně, když vešel. „Co provedl?“

„Thomas má problémy.“ Zastrčil odznak a pak ukázal směrem do pokoje.

Jamie poslušně zamířila do obýváku a nechala policistu, aby zavřel dveře sám. „Je zatčený?“

„Ne, není ve vazbě.“ Policista za ní vstoupil do prázdného obýváku a rozhlédl se po krabicích naskládaných u falešného krbu. „Stěhujete se?“

„Ano,“ odpověděla a netrpělivě mávla rukou. Zamračila se. „Ukazoval jste mi odznak washingtonské policie. Jestli není ve vazbě, tak proč jste tady?“

„Protože má problém, paní Lewisová.“ Položil dlaň na krabici. „Už máte nový byt, Jamie?“

Obavy o manžela se změnily v osobní hrůzu. Toho člověka neznala, jeho hlas ale ano. Tohle byl muž, který ji najal, aby pečovala o soudce Wynna. „Já…,“ zakoktala se a bezděčně zvedla ruku k hrdlu. „Vy nejste od policie.“

„Ne, nejsem.“ Spojil ruce za zády, mírně se rozkročil a nenápadně, ale účinně jí zablokoval cestu ke dveřím. „Zklamala jste nás. Měla jste jednoduchý úkol, a nesplnila jste ho.“

O krůček couvla. „Snažila jsem se.“

„Ještě je živý.“

„Zpanikařila jsem, pane.“

„Ne, paní Lewisová. Nezpanikařila jste. Naopak, najali jsme vás právě proto, že nepanikaříte. Jste vojenská ošetřovatelka a dvakrát jste sloužila v Zálivu.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, vy jste se vědomě rozhodla neuposlechnout rozkazu. Proč?“

„Protože to nebylo správné,“ vyhrkla. „Je to dobrý člověk. Nemohla jsem tam jen sedět a koukat, jak umírá.“

„Podle vás se pokusil o sebevraždu. Mohla jste prostě dovolit, aby se mu to povedlo.“ Další půlhodina bez lékařské péče a ze soudce Howarda Wynna by byla mrtvola. „Je hrozbou pro národní bezpečnost. Víte to. Byla jste s ním na té promoci.“

„Je to vyděšený starý člověk, který vidí stíny. Teď už neohrožuje nikoho.“

„O tom nerozhodujete vy.“

„Je v kómatu a nejspíš se už neprobere. To by mělo stačit.“

Muž si ji vytrvale měřil. „Sestro Lewisová, telefonovala jste ještě jednou, když jsme spolu včera domluvili? K Nejvyššímu soudu?“

Jamie začala v duchu sestavovat lež, ale pak neochotně kývla. Neptal by se, kdyby to už nevěděl. „Na pár vteřin se probral. Ptal se na svou koncipientku Avery Keeneovou a já si říkala, že by měla vědět, co povídal.“

„A co povídal?“

„Že nás Avery musí zachránit. Že má hledat východ a řeku. A pak mluvil o nějakém Lasku Bauerovi. Samé nesmysly.“

„Proč jste tedy telefonovala?“

„Protože jsem přísahala, že to udělám.“

„Najali jsme vás pro diskrétnost, ne pro hrdinství. Myslel jsem, že to chápete.“

„Chápala jsem to. Chápu to,“ koktala. „Nikomu jinému jsem neřekla nic ani o vás, ani o tom, co jste po mně chtěl. Pochybuju, že Avery bude té zprávě rozumět. Nic špatného se nestalo.“

„Jak vám mám věřit, sestro, když jste právě přiznala, že jste porušila protokol? Volala jste tísňovou linku, místo abyste uposlechla rozkazu. Volala jste jeho asistentku.“ Udělal krok k ní a zabodl do ní chladný pohled. „Musím znát pravdu. Ví ještě někdo, že jste měla podávat o soudci Wynnovi zprávy?“

„Ne!“ vyjekla, ale pak se zarděla při vzpomínce. „Chci říct – nikdo jiný kromě samotného soudce.“ Když jeho modré oči zledovatěly, rychle vyhrkla: „Určitě jste ho včera slyšel. Dal si to dohromady, ale teď, s tím kómatem, je jediný, kdo to ví.“ Zvedla prosebně ruce. „Nikomu jsem o vás neřekla, přisámbohu.“

„Díky, sestro.“ Otočil se a přistoupil k oknu. Žaluzie byly zatažené. Dobře. „Věřím vám.“

Jamie ho mlčky sledovala. Ten muž v jejím bytě působil naprosto zdvořile, což ovšem nevysvětlovalo, proč se jí tak stahuje žaludek. Nervózně pozvedla roztřesené ruce k hrdlu. V touze co nejdřív se ho zbavit se zeptala: „Ještě něco?“

„Ano.“ Zastrčil ruku do saka. „Mohl bych vás obtěžovat žádostí o sklenici vody?“

„Samozřejmě.“ S úlevou se usmála a otočila se.

Výstřel byl tichý a přesný. Vybuchl jí v mozku s bezohlednou účinností. Kulka se zaryla do sádrokartonu.

Jamie se bez hlesu svezla k zemi. Žluté květy na koberci se zbarvily krví. Muž si natáhl tenké gumové rukavice, naklonil se nad tělem a dva prsty přitiskl k hrdlu. Jako každý dobrý agent zabíjel nerad, ale v některých situacích nebylo moc na vybranou. Jakmile zradila, stala se nepohodlnou.

Vyndal kleště s úzkými čelistmi, vytáhl kulku a sebral nábojnici. Odstranit tělo by sice šlo, ale představovalo to zbytečné riziko. Její manžel se bude skrývat a vyčkávat na signál od ní a v Santa Fe je nikdo nečeká. Než někdo objeví tělo, přičte policie její smrt na vrub násilnému vloupání. Uvažoval o tom, jestli ji nemá znásilnit, ale nepřišel na tenhle scénář příslušně vybavený.

Úspornými pohyby vrátil všechny nástroje na jejich místo a přistoupil k termostatu. Nastavil ho na nejnižší možnou teplotu, aby se pach smrti neprozradil co nejdéle. Vzal svou tašku a vyšel ze dveří. K autu se vracel spokojený, i když z jeho strnulého výrazu by se to nepoznalo. Jeho mise se neuzavřela právě čistě, ale cíle bylo dosaženo.

Rozhodující hlas Nejvyššího soudu byl na pokraji smrti, a jediný člověk, který o operaci věděl, byl odstraněn. Lékaři v nemocnici zkusí soudce Wynna zachránit. Kdyby se jim to povedlo, pořád je možné ho odstranit také.

Muž otevřel dveře auta zaparkovaného o několik ulic dál, bezvýrazného fordu, který se za pár dní najde opuštěný, a nastartoval. Do tichých ulic města se pomalu začínala vracet doprava a on se vmísil do proudu aut mířících k Washingtonu.

Přiznání Jamie Lewisové odhalilo ještě jednu nedořešenou záležitost: Avery Keeneovou. Muž sice chápal, že to je víceméně formalita, ale přesto zavolal svému pobočníkovi.

„Ano, pane?“

„Máme nový projekt.“

ČTYŘI

„Jdeš pozdě,“ rýpl si Matt Brewer, když se Avery připotácela do zasedačky vedle kanceláře soudce Howarda Wynna. „Hodně pozdě.“

„Pšt.“ Protáhla se kolem svého kolegy a obešla obdélníkový stůl, kde za chvíli začnou nový týden. Vzteklí permoníci jí bušili do hlavy drobnými perlíky a snažili se jí rozpoltit lebku, a ten vaječný McMuffin, který do sebe nacpala v metru, se důrazně dral zpátky nahoru. Ve většině vládních budov se svítí jen slabě, dnes jí ale zářivky nechutně pražily do nevyspalých očí. Zvedla roztřesenou ruku, aby se chránila jak proti smrtícím paprskům shůry, tak proti poťouchlému úšklebku, který Mattovi křivil ta jeho aristokratická ústa. „Těžká noc.“

„Měla sis radši odpočinout. Sháněli tě z kanceláře vrchní soudkyně, ale nebyla jsi tu. Kryl bych tě, jenže já nerad lžu.“

Avery měla pocit, že se jí žaludek právě obrátil naruby. Prošvihla šanci dát si jako náhodou kávu s vrchní soudkyní, tedy příležitost, již se snažila získat několik měsíců. K Mattovým bodavým jedovatostem se rychle přidalo nerytmické stepování neviditelných tanečníků ve svírajícím se žaludku. Jak jsem na to mohla zapomenout?

Předsedkyně Nejvyššího soudu Teresa Roseboroughová si od běžných soudních asistentů zásadně držela odstup, a to i od těch svých. Komunikace s nižšími bytostmi, které se kolem soudu pohybovaly, se omezovala na zdvořilé pozdravy a pokývnutí. Za ty dvě dekády, co už Roseboroughová u soudu strávila, vedla s asistenty nějaký delší rozhovor jen párkrát. Soukromá audience u ní byla významnější než tête-à-tête s papežem, a hlavně prospěšnější.

Avery trvalo rok a půl, než vymyslela použitelnou strategii. Musela na to jít hned z několika stran. Především bezostyšně podlézala oběma sekretářkám vrchní soudkyně. V lednu si pootevřela dveře obdivným rozplýváním nad milovaným basetem Debi Starnesové a šilhavou tříletou praneteří Mary Gonzalezové. V březnu už Debi nabízela Avery skotské ovesné sušenky a vztahové rady.

Ale záleželo hlavně na Mary, semetrice střežící kalendář vrchní soudkyně jako jaderné tlačítko. K velké oblevě došlo sedmého dubna. Mary měla ve zvyku každé ráno obejít a zkontrolovat kanceláře. Tentokrát přitom objevila hnízdo obřích ploštic, kterým se nějak povedlo proniknout vrstvami betonu a oceli až do samého srdce Nejvyššího soudu. Avery shodou okolností ten den zůstala u soudu přes noc a klímala v soudcově odpočívárně, když ji probudil ženský jekot. Vběhla do zasedačky a našla tam Mary Gonzalezovou balancovat na rozviklané židli. Avery se vrhla do akce. Ozbrojená lopatkou a vzpomínkami na jedno nezapomenutelné léto v jižním Mississippi zahnala všechny deseticentimetrové potvory do rohu a rozmačkala je, což Mary přijala s úžasem a vděčností. V květnu se už Avery směla seznámit s její obdivuhodnou praneteří. A minulý pátek jí Mary a Debi jakoby nic prozradily drahocennou informaci, že vrchní soudkyně má v úmyslu dorazit v pondělí do práce zvlášť brzo.

„V posledních několika týdnech před koncem zasedání se v ní vždycky probudí tygr,“ komentovala to Mary. „Chodí sem málem za svítání.“

„No jo,“ potvrdila Debi. „Pamatuješ, jak tenkrát Serena potřebovala pohnout s nějakými případy a přišla taky tak strašně brzo? Daly si tehdy s šéfovou kafe a několik hodin klábosily.“

„Není ona teď komplementářka u Wachtellu?“ Mary střelila očima po Avery, aby se ujistila, že poslouchá.

„Serena Sparksová?“ Avery vykulila oči, protože se to od ní zjevně čekalo. „To jsem nevěděla, že dělala šéfce asistentku.“

„Jí ne. Starému soudci Fissovi. Ale byla hrozně chytrá. Zprávy k certům ze sebe dokázala sypat o polovinu rychleji než ostatní.“

„Byla milá a vždycky ke každému hrozně zdvořilá,“ dodala Debi. „Ona byla z jihu, stejně jako vy. Myslím, že z Virginie.“

„Ne, Debi. Byla z Arkansasu. Pořád to pleteš.“

„To tedy –“

Avery se div nezamotala hlava triumfem. Strážkyně brány jí právě sdělily, ať kouká být v pondělí v šest u soudu, protože si bude moct s vrchní soudkyní popovídat u kafe.

A ona to prošvihla. Do prdele. Hrdlo se jí stáhlo, jak se pokoušelo zabránit McMuffinu v návratu. Svezla se do křesílka, které se pod ní opile naklonilo, snažila se zhluboka dýchat a uvažovala, jestli by bylo výhodnější spáchat matkovraždu, nebo sebevraždu.

A když Matt opřel kostnatý bok o leštěný povrch stolu vedle její ruky, přidala k tomu ještě kolegovraždu.

„Co chceš?“ zavrčela a snažila se, aby se jí nechvěl hlas. Moc se jí to nepovedlo.

„Viděla jsi včera ten šéfův projev? To bylo něco!“

„Neřekl nic, o čem by nemluvil už předtím,“ odsekla Avery. „Ať mu dají pokoj.“

Matt se ušklíbl a záměrně zvučným hlasem podotkl: „Pokoj bys možná měla dát ty sama sobě. Bavila ses přes víkend dobře? Už nejsme na univerzitě, miláčku. Flámování si schovej na letní pauzu, jo?“

Bavila? Vzpomněla si na hodiny, kdy opatrně procházela Šestnáctou ulici, kdy se plížila čtvrtěmi, které lidé obvykle vídají jen v policejních seriálech. Na hodiny, kvůli nimž zahodila svou budoucnost. Ne, opravdu se nebavila. Pod víčky ji začaly pálit slzy, a Avery šokovalo, že se vůbec objevily.

Ona přece nepláče. Nikdy.

Rozhodně ne kvůli tomu, že celou věčnost hledala ženu, co se nechtěla nechat najít a mohla být stejně dobře i na Dupont Circle nebo až v Shawu. Chodila z hospody do hospody, prohledávala feťácká doupata a hledala tu poslední osobu, kterou chtěla vidět. A kvůli tomu prošvihla jinou, s níž si zoufale přála mluvit.

Čekal ji dlouhý týden sepisování právních analýz pro člověka, který ji považuje za bytost stojící v žebříčku inteligence jen o stupínek nad cvičenou opicí. Navíc ve spolupráci s naprostým idiotem jménem Matt Brewer, jehož největším potěšením by bylo zničit jí život. Jedno z těch pokoření by ještě zvládla, ale všechna dohromady ne.

Sáhla do své veliké kabelky po ibuprofenu. Byla si jistá, že někde na dně určitě musí být. Našla lahvičku, spolkla nasucho jeden prášek a potom další.

Matt ji s poťouchlým úšklebkem popíchl. „Máš kocovinu? Tak doufej, že na to soudce nepřijde.“ Oba přitom věděli, že mu to Matt má v úmyslu sdělit.

„Trhni si.“ Avery by mu ráda řekla víc, jenže hlava se odmítala zastavit aspoň na tak dlouho, aby jí napověděla některou z řízných urážek, které si schovávala speciálně pro Matta Vlezdoprdelku Brewera z bostonského rodu Brewerů. Ale v nouzi stačila i takováhle klasika.

„Jde to s tebou z kopce, Keeneová. Potřebuješ vyprošťovák? Rozhodně na to vypadáš.“

Table of Contents

PROLOG

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI