ČAROHVOZD

Skye McKenna

ČAROHVOZD

Euromedia Group

HEDGEWITCH

Text copyright © 2022 Skye McKenna

Cover illustrations © 2022 Saara Katariina Söderlund

Interior illustrations © 2022 Tomislav Tomic

All rights reserved.

Translation © Veronika Košnarová, 2023

ISBN 978-80-242-9027-0

Mé matce,

která mě naučila,

že cokoli si dokážeme představit,

dokážeme i uskutečnit.

Kapitola první

Neviditelná dívka

Cassandra Morganová se schovávala v kumbálu na košťata. Když se to tak vezme, nebyla to špatná skrýš. Úzké okénko poskytovalo dostatek světla na čtení a na obráceném kbelíku se dalo sedět. Pokud ignorovala zápach plesniviny a nějakou tu zvědavou myšku, bylo tam skoro útulně.

Cassie znala všechny nejlepší skrýše ve škole: střechu ložnice, křoví za hřištěm, nepoužívanou třídu ve východním křídle. Když zaslechla zvuk, jehož se děsila ze všeho nejvíc, koňský řehot hokejového týmu, vracejícího se z tréninku, byl kumbál na košťata nejblíž. Vklouzla tam právě včas, klepající hokejky a mlaskající tenisky ji minuly.

Tep se jí vrátil k normálu. Cassie si sedla do kouta a vytáhla z brašny knížku. Na přebalu stálo Algebra pro základní školy, ale pod ním se skrývala knížka v červené plátěné vazbě se stříbrným vytlačeným názvem Příběhy o vílách. Stála ji čokoládovou tyčinku a pytlík větrových bonbónů. Sladkosti byly ve Špínově oficiálním platidlem. Cassie na ty cukrovinky tvrdě pracovala, celé měsíce psala jiným holkám domácí úkoly, ale za tuhle knížku by klidně dala i stovku čokoládových tyčinek. Vůbec se nepodobala jiným „knihám o vílách“, které předtím četla, plným houfů roztomilých bytůstek skotačících na květech leknínu. Příběhy, které obsahovala, byly divoké a zvláštní. Mladíci očarovaní královnami víl a dívky, které celé noci protančily v kruzích muchomůrek; šumaři, kteří se zatoulali do zelených vršků, kde celou noc vyhrávali a po návratu zjistili, že mezitím uběhlo sto let; a děti, které narazily na tajné dveře vedoucí do měst plných hvězdného třpytu.

Cassie na pohádkové bytosti nevěřila, tedy ne tak docela, na to už byla příliš stará. Přemýšlela však o tom, kde se ty příběhy vzaly. Ve školní knihovně si vyhledala heslo č. 398.4 Paranormální a legendární jevy a našla pod ním jen titul Víly a jiné bludy od A. B. Iffyho. Podle autora se spatření víl dalo vysvětlit jedině jako neobvyklý povětrnostní jev nebo následek pojídání sýra před spaním.

Na tom, zda jsou příběhy pravdivé či ne, však nezáleželo. Těch pár chvil kradených během dne mezi hodinami a v noci s baterkou pod dekou, Cassie pomáhalo uniknout hokejovému týmu a tapiokovému pudingu a mohla se procházet lesem v měsíčním svitu.

Povídka, kterou četla právě teď, pojednávala o dřevorubci, kterému víla nabídla splnění tří přání. Samozřejmě si přál zbytečnosti jako slávu a bohatství a ruku princezny.

Kdyby nabídli tři přání Cassie, věděla by přesně, jaká to budou. Za prvé by si přála víc knih. Špínov sice knihovnu měl, ale ta byla plná nudných učebnic a žákyně neměly povoleno jiné čtivo než to sloužící výuce. Jejich učitelé to zdůvodňovali tím, že žákyně mají tolik domácích úkolů, že nemají čas na nudu a měly by zaměstnávat mysl čerpáním praktických, užitečných vědomostí a ne nějakými smyšleninami.

Cassie se navzdory tomu podařilo vybudovat si soukromou knihovnu. Pod její postelí bylo uvolněné prkno a pod ním dostatek místa na uschování několika knih. Jediný problém byl, že už je přečetla tolikrát, až je znala nazpaměť.

Za druhé by si přála prožít dobrodružství jako ti kluci a holky v jejích příbězích. Ve Špínově se nikdy nic zajímavého nestalo a za hranice školních pozemků nesměla. Ve třídě často snila o tom, že vyletí oknem a přes vysoký kovový plot. Jakmile se ocitne na svobodě, bude cestovat po světě, setkávat se s přáteli i nepřáteli a bránit hodné před zlými.

Za třetí by si Cassie přála něco, na co se jen zřídkakdy odvažovala pomyslet. Přála si to ze všeho nejvíc, ale postupem let bylo čím dál obtížnější věřit, že se jí to někdy splní. Jistota, kterou zpočátku cítila, zeslábla v drobný pramínek naděje. Cassie si ze všeho nejvíc přála znovu se setkat se svou matkou.

Školní zvonec zazvonil. Cassie zavřela knížku a sbalila si věci.

Špínov tvořily dvě budovy. Přípravka, kde Cassie žila do svých jedenácti, a vyšší stupeň, kde je teď. Budova vyššího stupně byla postavená z červených cihel a měla čtyři křídla, napřahující se z ústřední haly jako natažené nohy velkého rudého zvířete. Na všech oknech byly mříže a povídalo se, že Špínov býval kdysi vězení, čemuž by Cassie klidně uvěřila.

Jídelna se nacházela v centru školy, jako břicho toho velkého zvířete. Cassie to stihla právě včas do fronty na jídlo. Podávala se stejná večeře jako každé pondělí: dušené skopové, šedá masa vodnaté omáčky, v níž plavaly jakési žmolky, což mohlo být maso, pokud jste měli štěstí. K tomu šťouchané brambory bez másla, chutnající jako mokrý písek, a studený hrášek. Nebyla to lákavá vyhlídka. Poslední čokoládu Cassie vyměnila za tu knihu, takže vynechat večeři nepřipadalo v úvahu.

Hledala, kam se posadí. Hokejový tým obsadil nejlepší místa u jediného radiátoru v hale. Ostatní dívky seděly ve skupinách nebo ve dvojicích, povídaly si o uplynulém dni a nimraly se v jídle. Cassie si našla místo co nejdál od hokejového týmu a naneštěstí i od topení. Holky vedle ní se odsunuly, ale na to byla Cassie zvyklá a nevšímala si toho. Nabrala na vidličku šťouchané brambory a připravila se na první sousto.

Na přípravce měla Cassie pár kamarádek. Všechny tu začínaly společně, stýskalo se jim po domově a po rodičích a po známých věcech. Každé léto i na Vánoce však ty holky Cassie opouštěly a odjížděly domů k rodinám. Nemohla je pozvat, aby o prázdninách přijely k ní, a nesměla opustit školu a jít s nimi na čaj, když za nimi přijely jejich matky. Proto se Cassie nikdy nestala populární, a jak léta běžela, byla čím dál větší samotářka. Až do loňska, kdy postoupila na vyšší stupeň, to zvládala výborně, společnost jí dělaly její knížky a snění s otevřenýma očima. A pak Cassie udělala tu osudovou chybu – rozzlobila Bleacherovou.

Lizzie Bleacherová byla nejpopulárnější holka ve Špínově. Nebyla hezká, ani chytrá, ani výjimečně dobrá sportovkyně, až na to, že se stala kapitánkou hokejového týmu. Tahle tvrdá holka s pažemi jako polštáře a černým pásem v judu ovládala školu čirým terorem. Pokud se vám zamlouval tvar vašeho nosu, bylo lepší zachovat si její přízeň.

Když vám Lizzie a její kámošky pověsily bombarďáky na vlajkový stožár nebo vám spláchly hlavu v záchodové míse, brali jste to jako přivítání na vyšším stupni. Očekávalo se od vás, že budete statečná a vypláčete se do polštáře až později. Bleacherová nesnášela odmlouvání, natož abyste ji opravili, když nesprávně použila slovo „dilema“.

Právě tento přečin stál Cassie poslední ubohé zbytky štěstí ve Špínově. Předtím byla jen neoblíbená, nyní se stala vyvrhelem. Být viděna s Cassie znamenalo ocitnout se na Lizziině černé listině, a proto se nelze divit, že se tomu každý raději vyhnul. Ostatní dívky se jí na chodbách bály podívat do očí. Když při jídle požádala, aby jí podaly sůl, dělaly, že ji neslyší. Nikdo se s ní při vyučování nechtěl dělit o učebnici ani tvořit dvojici při tělocviku.

Cassie se rozhodla, že pokud má být neviditelná, dotáhne to k dokonalosti, a tak ve třídě seděla se skloněnou hlavou, v jídelně sama a většinu dne trávila ve skrýších. Po čase si jí přestali všímat i učitelé. Někdy si říkala, co by se stalo, kdyby zmizela. Jak dlouho by trvalo, než by si toho škola všimla? A všimli by si toho vůbec?

„Dívky, prosím o pozornost!“ ozval se za ní pištivý hlas.

Všechny hlavy se otočily ke dveřím. Stála tam žena s šedými vlasy ostříhanými jako pudlík, od hlavy k patě v béžovém. Byla to slečna Pikeová, Cassiina nejneoblíbenější učitelka, ačkoliv ve Špínově měla těžkou konkurenci.

Vidět učitelku v jídelně bylo neobvyklé. Měly svou vlastní místnost v patře, kde se, jak se povídalo, podávaly k snídani párky a slanina a k čaji někdy i koláč s citronovou polevou. Slečna Pikeová stála ve dveřích a shlížela na ně podél svého dlouhého nosu.

„Přišla jsem vás informovat v záležitosti, o níž byste se nepochybně doslechly od jiných žáků. Přejeme si zabránit šíření poplašných zpráv a zbytečné panice.“ Slečna Pikeová si odkašlala. „Situace je pod kontrolou a nejsou sebemenší důvody k hysterii. Všichni vaši rodiče dostanou od ředitelky dopis, který jim vysvětlí okolnosti a objasní jim, že škola není v žádném směru odpovědná za to, co se přihodilo. Zítra nás krátce navštíví policisté, a já vás žádám, abyste je neobtěžovaly. Pokud s vámi budou chtít mluvit, plně s nimi spolupracujte. Mezitím není žádné studentce dovoleno za žádných okolností opustit školní pozemky. Nějaké dotazy?“

Dívky si vyměnily vykulené pohledy. Cassie byla stejně zvědavá jako ostatní, ale nechtěla na sebe přitahovat pozornost tím, že by se na něco zeptala. Nakonec ale jedna studentka šestého stupně ruku zvedla.

„Prosím, slečno, co se stalo?“

„Ještě jsem vám to neřekla? Postrádáme jednu dívku.“

Kapitola druhá

Žádné víly neexistují

Chybějící dívka chodila do prvního ročníku a jmenovala se Jane Wrenová. Nespala ve stejné ložnici jako Cassie, ale ta ji znala z hodin zeměpisu, kde sedávala v první řadě. Jane vzala matka nakupovat a nechala ji v parku, kde si pochutnávala na pendreku, zatímco šla matka ke švadleně. Když se k ní vrátila, Jane byla pryč.

Cassie se brzy doslechla o všech detailech. Všichni mluvili o Jane. Šeptalo se o ní o přestávce na chodbách, vyměňovaly se novinky při čištění zubů a povídalo se o ní poté, co jim zhasli světla, takže je musela hospodyně třikrát napomenout, aby byly zticha.

Všichni chtěli vědět, co se Jane přihodilo. Jen tak utekla? To Cassie napadlo jako první, vzhledem k tomu, že o tom sama uvažovala nejméně třikrát do týdne. Jane však byla ve škole ve všech ohledech šťastná. Měla kamarádky, dobře se učila a byla dobrá při tělocviku. Ničím na sebe nepřitáhla pozornost hokejového týmu a měla milující rodinu, která ji každou druhou neděli navštěvovala a brala ji do města na nákupy a na čaj. Ne, vypadalo to, že ať už šla Jane kamkoli, bylo to proti její vůli.

Ve škole to bzučelo fámami a spekulacemi jako v úle, protože nebyla první dítě, které toho roku zmizelo. Děti se ztrácely po celém Londýně. Zrovna před týdnem zmizeli dva malí kluci z divadla, když šel jejich otec koupit lístky. V dubnu se ztratili bratr a sestra na stanici Charing Cross a před Vánoci zmizela dívka z Kensington Garden. Její rodiče dali do tisku oznámení, ale nikdy se nenašla. Bylo to ve všech novinách a doslechly se o tom i obyvatelky Špínova.

Už celé měsíce hovořily o ztracených dětech a vymýšlely si šokující příběhy vysvětlující jejich mizení. Pachateli byli šílení vědci, protože potřebují testovací objekty, nebo smečka hladových hyen, které uprchly z londýnské zoo. Teď už však ty mizející děti nebyla jen novinová zpráva nebo hra žákyň přípravky o přestávce. Hrozba byla skutečná a znepokojivě blízká. Ať se Jane Wrenové stalo cokoli, mohlo se to přihodit kterékoli z nich.

Nejvíc vzrušující na Janině zmizení bylo vyšetřování. Policie se ve Špínově objevila hned následující den. Dva konstáblové, detektiv v šedém obleku a kurátorka. Ta měla na sobě dlouhý černý plášť hustě pokrytý odznaky a meč. Její příchod vyvolal vlnu vzrušení a nové dohady. Holky vystrkovaly hlavy z oken, aby ji zahlédly, sledovaly ji po chodbách a tísnily se přede dveřmi učebny, kterou používala, s ušima přitisknutýma na dřevo. Mladší holky z ní byly vyděšené. Janiny kamarádky vycházely od výslechu bledé a nejisté.

Kurátoři byli v Londýně vidět jen zřídka. Byla to tajnůstkářská, věkovitá odnož policie – nebo armády, to nikdo nevěděl jistě. Nepsalo se o nich v novinách ani nehovořilo v rádiu, byli ale vždy přítomni, když se král objevil na veřejnosti, a jejich nápadná uniforma budila jistý respekt. Studentky ve Špínově sice přesně nevěděly, co takový kurátor dělá, ale přítomnost jednoho z nich ve škole je stejnou měrou děsila i fascinovala.

Cassie se ze všech sil snažila, aby se nikomu nepletla do cesty. Byla sice stejně zvědavá jako jiné holky, ale ve své neviditelnosti se cítila pohodlně a nehodlala ji riskovat výslechem policie. Toho odpoledne se schovávala na stromě poblíž severní brány. Byl to platan, jeden z mála stromů na školních pozemcích dostatečně velikých, aby se na ně dalo vylézt, a jedno z Cassiiných oblíbených míst, kde mohla sedět a číst si. Připadala si tam v bezpečí, letní olistění ji dobře krylo a zjistila, že nahoru se v zimě podívá málokdo.

Cassie měla novou knížku na čtení a mentolky k cucání a byla docela spokojená, dokud dole nezaslechla hlasy.

„Pořád trvám na tom, že jde o obyčejný únos. Nóbl holka zmizí a za pár dnů přijde žádost o výkupné, dejte na má slova,“ řekl mužský hlas.

„Všechno to železo… Vypadá to, jako kdyby tu školu postavili, aby je udrželi venku. Ale ovšem, oni ji unesli z parku, mimo školní pozemky. Už jste prohledali místo, kde ji naposledy viděli, mládenci?“

„Samo. Několikrát. Nezůstal tam po ní ani vlásek. Ani žádné stopy bot, té holky, nebo jejího únosce. To je kapku divné, to uznávám, ale možná byli opatrní a drželi se štěrkové cesty.“

Mluvili o Jane Wrenové. Cassie zjistila, že když se lehce pootočí, může je mezi převislými větvemi zahlédnout. Byl tam ten detektiv; právě si sundal klobouk a prohraboval si rukou řídké vlasy. Proti němu stála vysoká žena v černém plášti. Kurátorka. Stála zády ke stromu, takže jí Cassie neviděla do obličeje, viděla jen hřívu zlatých vlasů.

„Hovořila jsem s učitelkami i žákyněmi. Nic nevědí. Mohu se jen domnívat, že byla unesena náhodou, stejně jako ostatní. To ubohé děvče bylo prostě na nesprávném místě v nesprávnou dobu.“

„Vy si myslíte, že to spolu souvisí, že?“ povytáhl detektiv huňatá obočí.

„Jistěže ano,“ odvětila kurátorka. „Proto jsem koneckonců tady. Teď bych si měla promluvit s ředitelkou. Musí přijmout zvláštní opatření, aby zajistila dívkám bezpečí.“

Cassie si přála, aby se ta žena otočila. Tohle by mohla být její jediná příležitost spatřit kurátorku, aniž by byla sama viděna. Naklonila se blíž a její pohyb otřásl větví, na níž seděla. Jediný suchý list, který tam zůstal od podzimu, se pomalu snesl k zemi a dopadl té ženě k nohám. Cassie zadržela dech.

„Očekávám, že bude chtít, aby se její jméno nedostalo do tisku. Jakmile novináři zjistí, že se v tom angažují vaši lidé, půjdou po tom jako zběsilí. Překvapuje mě, že už dneska jich tu není plno. Inu, myslím, že bych měl raději svolat své hochy. Myslím, že to tu ještě jednou prohlédneme a pak vypadneme.“

Cassie sledovala, jak si detektiv nasadil klobouk, uklonil se kurátorce a odkráčel. Žena v černém tam zůstala.

„Už můžeš slézt,“ řekla.

Cassie ztuhla.

„Slibuju, že tě nekousnu.“

Nachytala ji. Ať už jí kurátorka hodlá udělat cokoli, raději ať to má za sebou. Strčila knihu do aktovky, spolkla poslední mentolku a slezla dolů.

Kurátorka na ni čekala. Její uniforma byla impozantní. U pasu měla zavěšený štíhlý kord s košovitým jílcem. Byla mladší, než Cassie očekávala, a usmívala se. Na větvi nad ní seděla červenka s hlavičkou nakloněnou na jednu stranu. V očích jako korálky měla zlatý odlesk, který se od obvyklé smělosti červenek trochu lišil. Neodlétla, ani když kurátorka promluvila.

„Co jsi tam nahoře dělala? Doufám, že nic podezřelého.“

„Ne, madam.“

„Ale no tak! Prosím neříkej mi tak, připadám si sto let stará. Jmenuju se Renata Rawlinsová. A ty?“

„Cassie. Teda, chci říct Cassandra.“

„Neřekneš ostatním dívkám, co jsi slyšela, že ne?“

Cassie zavrtěla hlavou. Jako kdyby měla nějaké kamarádky, kterým by to mohla říct.

„Dobrá, věřím, že dodržíš slovo.“ Renata na ni zamrkala. „Předpokládám, že mi o zmizení své spolužačky nemůžeš nic říct?“

„Neznala jsem ji, lituju.“ Cassie sebrala odvahu a zeptala se: „Slečno Rawlinsová, říkala jste, že jsme všechny ohrožené. Co jste tím myslela?“

„Víš, co dělá kurátor, Cassie?“

Cassie zavrtěla hlavou.

„No,“ vysvětlila Renata, „naší povinností je řešit zvláštní události. Máme pomáhat lidem, chránit je.“

„Jako policie?“

„Ano, ačkoliv policie tě chrání jenom před jinými lidmi. My se objevíme, když je ve hře něco podivnějšího.“

Pomyšlení, že kurátorka je tu, aby je chránila, se Cassie zamlouvalo, ale pořád ještě nechápala, před čím by je měla chránit.

„Předpokládám, že je na zmizení všech těch dětí něco podivného,“ řekla Cassie v naději, že jí kurátorka prozradí víc. „Myslíte, že Jane dokážete najít?“

„Doufám, ale mohlo by už být pozdě. Jsou místa, kam my kurátoři chodit nemůžeme…“ Renata se odmlčela a zamračila se. „Ty máš ale zajímavý náhrdelník.“

Cassie si uvědomila, že jí při lezení na strom zpod svetru vyklouzl klíč a zlatě se zablýskl na slunci. Rychle ho schovala. „Patřil mé matce,“ vysvětlila. „Dala mi ho, než odešla.“

Zazvonil zvonec. Oznamoval začátek odpoledního vyučování a Cassie měla matiku na druhé straně školy. Přijde pozdě.

„Omlouvám se, ale musím jít.“ Rozběhla se směrem k západnímu křídlu. Cítila, že se zachovala nezdvořile, a tak se otočila a zamávala. „Těšilo mě!“

Renata jí také zamávala a Cassie si všimla, že ta červenka slétla dolů a usadila se jí na rameni.

Navzdory vzrušení, které tyto události mezi žákyněmi vyvolaly, se život ve Špínově rychle vrátil k normálu. Pořád tu byly domácí úkoly, hokejová utkání a vyučování, při němž se člověk musel snažit neusnout. Učitelé byli ještě podrážděnější než obvykle a trestali každou žákyni, která přerušila výuku, aby se zeptala na Jane Wrenovou.

Páteční odpoledne byla pro Cassie obzvlášť pochmurná, protože měla dvakrát za sebou hodinu dějepisu s panem Hastingsem. Cassie by se dějepis mohl docela zamlouvat, kdyby dostala šanci. Byli tu králové a královny, rytíři a bitvy, ztroskotání lodí a pikle se střelným prachem. Podobné věci, jaké se vyskytovaly v jejích oblíbených knihách, jenže tyhle se skutečně odehrály.

Pana Hastingse naneštěstí vyprávění příběhů nezajímalo. On se vyžíval v datech. Žákyně se musely učit zpaměti data bitev, narození, korunovací, poprav, smluv a královských svateb – nekonečné seznamy čísel. Bylo to skoro horší než matika.

„Dobrá,“ řekl pan Hastings, když vstoupil do třídy a poslední žákyně usedaly na svá místa. „Dneska nás čeká nové téma, vážené. Učebnici otevřít na straně 624! Už jsme si prošli Povstání kloboučníků z roku 1853 a korunovaci královny Cordelie následujícího roku, takže nyní si probereme významné události vlády další velké anglické královny, Alžběty Velkolepé, narozené roku 1531, zemřelé roku 1603.“

Pan Hastings byl jako obvykle v khaki, měl podkolenky a rákosku zastrčenou pod paží. Nikdy s ní nikoho neudeřil, ale třískal s ní o katedru, kdykoli se někdo během hodiny přihlásil, že musí na toaletu.

„Co je, Johnsonová? Ne, neomluvím tě, na latrínu sis měla zajít před hodinou. Budeš to muset vydržet!“

Dřív než přišel do Špínova, učil pan Hastings na chlapecké škole. To, že o něco víc studentů tady nosí copy a stužky ve vlasech, pro něj nic neznamenalo. Nakráčel do popředí a mžoural na ně, jako kdyby prověřoval kvality své soukromé armády. Cassie si pomyslela, že si patrně vybavuje jejich jména.

„Willisová, že? Ty s těmi pupínky. Vyjmenovat nejdůležitější data počínaje Válkou dvou královen. Pěkně nahlas!“

April Wilsonová začala pomalu a škobrtavě předčítat z knihy. Cassie jako obvykle zjistila, že je o pár kroků napřed.

1565: Bitva u Rushwicku. Lidé ze Zemí beze slunce, vedení Stínovou královnou, vpadli do Anglie přes Velký západní les a zničili Worcester.

1566: Obléhání Londýna. Při obklíčení vetřelci našli královna Alžběta a Černý rytíř útočiště v Bílé věži.

Cassie si podepřela bradu dlaněmi. Začínalo to být zajímavé.

1572: Bitva u Mordenu. Pod vedením první kurátorky, Jane Godfreyové, anglická armáda úspěšně ubránila Londýn a zahnala nájezdníky.

Úmluva z Růžového vrchu, podepsaná oběma královnami, ukončila válku. Smlouva zaručovala mír pod podmínkou, že žádná strana nepřekročí hranice a nebude si klást nároky na cizí území.

Kdo byla ta Stínová královna? A kde se nacházely Země beze slunce? Cassie zavrtěla hlavou. Trápilo ji ještě něco. Ta jména zněla povědomě, jako kdyby je nedávno někde četla.

April Wilsonová mumlala dál. Ostatní žákyně něco škrábaly na lavice nebo civěly z okna na nevlídné počasí. Pan Hastings si položil nohy na stůl a sledoval pavouka, který pomalu lezl po stropě.

Cassie opatrně vytáhla knihu z brašny, a každých pár vteřin zvedala oči od čtení, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Bylo to tu! Příběh o královně, která s sebou vzala do Říše magie rytíře. Na obrázku jedou temným lesem, rytíř v černém brnění, které muselo být dosti nepohodlné, spí a oslnivá i hrozivá královna třímá v ruce dlouhou bílou hůlku. Titulek Cassiino podezření potvrdil: „Černý rytíř je odvážen do Zemí beze slunce.“

Cassie nedokázala vysvětlit, co ji to v tu chvíli popadlo. Určitě zapomněla, kdo a kde je, tolik toužila vědět, zda ten příběh může být pravdivý. Zvedla ruku.

Pan Hastings si toho napřed nevšiml, ale když April Wilsonová skončila a s úlevou si oddechla, zahlédl vzadu ve třídě malou růžovou dlaň mávající jako vlajka.

„Co je, Mortonová?“ zeptal se a zašilhal Cassiiným směrem.

Cassie vstala. Zavrzaly židle, jak se všechny holky otočily a koukaly na ni. V tu chvíli Cassie ještě mohla uniknout. Mohla se dovolit a jít na záchod, na ošetřovnu… nebo se jít napít. Srdce jí bušilo. Polkla.

„Prosím, pane, ta invazní armáda, ta Stínová královna,“ začala, „znamená to, že pohádkové bytosti existují?“

V místnosti na dlouhé minuty zavládlo ticho. April Wilsonová lapala po dechu jako ryba. Všechny holky zíraly na Cassie.

„Ony… Já…,“ zabreptal pan Hastings.

Žákyně se začaly hihňat.

„Taková slova nepoužíváme! Jsi tady, aby ses učila fakta, a ne pohádky – chci říct povídačky pro děti.“

Mezi sedícími žákyněmi zazurčel potůček smíchu. Pan Hastings zrudl jako řípa.

„Žádné víly neexistují!“ zařval.

Třída se však bavila, žákyně se smály a šeptaly si a otáčely se po Cassie.

Zrůžovělá Cassie se posadila a kopala se pod lavicí. Na co myslela?

„Ticho! To by stačilo!“ zavelel pan Hastings ve snaze nastolit ve třídě pořádek. „Ke zkouškám si musíte pamatovat fakta. Kdy byla podepsána Úmluva z Růžového vrchu? Kdokoli.“

„1572,“ odpověděla Mabel Burrenová a samolibě se na Cassie ušklíbla.

„Velmi dobře, Brownová!“ pochválil ji pan Hastings. „Můžeš nám přečíst další stránku.“

Cassie se nahrbila nad knížkou. Co ji to popadlo? Zničila několikaměsíční úsilí stát se neviditelnou.

Když konečně zazvonilo, pan Hastings na ni zavolal: „Mortonová, ty tu, prosím, zůstaň.“

Což jí od žákyň, které kolem ní procházely, vyneslo další pohrdavé úšklebky a šepot. Cassie si uložila knížky do brašny a odvlekla se dopředu. Pan Hastings naškrábal její jméno a pondělní datum na proužek růžového papíru a podal jí ho.

„Domácí práce?“ zeptala se Cassie. „Proč?“

„Za vyrušování,“ odpověděl jí pan Hastings. „Nedopustím, aby někdo můj předmět zlehčoval. Už žádné nesmysly o vymyšlených bytostech, slyšíš?“

Cassie se zamračila. Nebylo spravedlivé, že ji trestá za to, že se na něco zeptala, ať to bylo jakkoli hloupé.

„Ano, pane,“ povzdychla si. Domácí práce jsou v současné chvíli její nejmenší problém.

Kapitola třetí

Hrozné výročí

Historka o Cassiině ponížení se rozšířila po škole rychleji než vši. Přinejmenším na jeden den tak nahradila na postu nejpropíranější holky ve škole Jane Wrenovou. Veškeré její snahy být neviditelná vyšly naprázdno. Měla pocit, jako by jí někdo strhl zbroj a zanechal ji opět nechráněnou a zranitelnou.

Hokejový tým nová příležitost k popichování Cassie nadchla.

„Viděla jsi v poslední době nějaké elfy, Morganová?“ posmívaly se jí, když kolem nich procházela po chodbě.

Při jídle se za ni přikradly a šeptaly: „Hej, Morganová, myslím, že mám pod postelí jednorožce. Nechceš se podívat?“

Když se jim snažila uniknout, Lizzie Bleacherová za ní řvala: „Kam to jdeš, Morganová? K elfům je to tudy.“

Mezi učiteli se ta zpráva evidentně také rozšířila. Začali si Cassie bedlivě všímat, což ji znervózňovalo, když si četla pod lavicí.

V noci se jí zdály zmatené a tíživé sny o Černých rytířích, honících ji s hokejkami, a panu Hastingsovi, oblečeném jako královna víl, se zvednutou rákoskou místo kouzelné hůlky.

V pondělí ráno se Cassie probudila a bylo jí špatně od žaludku. Stávalo se jí to často následkem večeří ve Špínově, ale tentokrát to bylo jiné. Ležela v posteli a zírala na šedý strop, chabě osvícený světlem, pronikajícím zamřížovanými okny ložnice.

Pět dalších dívek, s nimiž sdílela pokoj, ještě spalo. Beatrice Hartreeová chrápala. To však Cassie neprobudilo, zavinil to náhlý pocit, že je něco špatně. Cassie si připadala, jako kdyby udělala krok mezi spánkem a bděním a zjistila, že chybí schod, což ji s nevolností vrhlo do nadcházejícího dne. Ano, večer měla domácí práce, ale tohle bylo něco jiného. Ležela tam a čekala, až se její paměť sebere. Žádné zkoušky nehrozily, semestr sotva začal. Domácí úkoly také nezanedbala a Sportovní den je až v červnu. Cassie se posadila a zadívala se na nástěnný kalendář s obrázkem povadlých narcisů. Bylo 10. dubna, výročí jejího příjezdu do Špínova.

Cassie padla zpátky na matraci a ta překvapeně zakvičela. Nezáleželo jí na tom, jestli někoho probudí. Dnešek je nejhorší den z celého roku. Horší než její narozeniny, které si nikdo nepamatuje, horší než Vánoce, kdy sedává sama v jídelně a nimrá se ve vysušeném krocanovi, zatímco ostatní holky odjely domů k rodině a dárkům a vánočnímu pudingu.

Dneska uplynulo sedm let od chvíle, kdy přišla do Špínova a naposledy viděla svou matku.

Cassie zatáhla za šňůrku na krku a vylovila klíček. Řetízek se přetrhl už před lety a provázek byl stejně nenápadnější. Šperky byly ve Špínově další položka na seznamu zakázaných věcí. Cassie sice klíč nosila pořád, ale nedopustila, aby ho někdo viděl. Nebyl delší než její ukazováček a barvu měl zlatozelenou. Očko ve tvaru spirálovitého konce listu přecházelo ve dřík zakončený malými lístečky.

O tom, co by ten klíč mohl otevírat, měla Cassie mnoho teorií: skříňku s poklady, tajnou komnatu, dveře od domova, kam se jednou s matkou vrátí. Také to byl slib a upomínka na její závazek. Toho dne, kdy odešla, dala matka Cassie tenhle klíč a požádala ji, aby na ni trpělivě čekala. Cassie slíbila, že počká. Tenkrát si nedokázala představit, jak dlouho to bude trvat. Kdykoli klíč uchopila, jako by čerpala ze studny naděje, ukryté v srdci, ale když ho vytáhla teď, zjistila, že je studna skoro prázdná. Uplynul další rok a jí připadalo čím dál těžší věřit, že se její matka někdy vrátí.

Cassie prožila ten den jako v mlze. Automaticky přecházela po chodbách, ignorovala pošklebky hokejového týmu, ve třídě seděla, koukala z okna a pozorovala, jak se tři kavky perou o sušenku. Volnou hodinu strávila schoulená vzadu na hřišti, roztržitě škubala suchou trávu a zírala na školní bránu. Dokonce neměla ani chuť na čtení, vlastně se usilovně snažila necítit vůbec nic, potlačit sílící zoufalství a prostě ten den přežít.

Nejradši by vynechala večeři a šla brzy spát. Čím dřív ten den skončí, tím líp. Napřed si však musela odbýt domácí práce. Zvažovala, jestli se nemá vymluvit na nemoc, ale to by jen způsobilo, že by jí hospodářka uložila něco horšího. Možná jí ale mytí hrnců nebo plení, nebo cokoli, co pro ni měli v záloze, pomůže osvobodit se od vlastních myšlenek.

Cassie se vypravila do vstupní haly, kde už před kanceláří slečny Pikeové stála fronta asi tuctu holek. Jakmile přišla řada na Cassie, odevzdala růžový proužek papíru a dostala kbelík mýdlové vody a kartáček na zuby.

„Toaleta v severním křídle,“ ušklíbla se slečna Pikeová. „A koukej se dostat i do spár.“

Když tam Cassie přišla, byla toaleta prázdná. Tu v severním křídle nikdo nepoužíval, pokud se tomu mohl vyhnout, protože jediný záchod, který tam fungoval, vydával při spláchnutí zvuk, který připomínal přidušené mečení topící se ovce.

Postavila kbelík a mýdlová voda vyšplíchla na špinavé zelené dlaždice. Nezbývalo než dát se do práce. Čím dřív to bude hotové, tím dřív bude moct zalézt do postele a spánek zbytek toho hrozného dne smaže.

Drhnutí podlahy není po pravdě řečeno nic příjemného.

Musí se to dělat na všech čtyřech a voda v kýblu je brzy hnědá a špinavá. Cassie pracovala asi hodinu a dala se do toho s vervou, když vrzly dveře a otevřely se.

Vzhlédla od dlaždic a viděla, že se k ní blíží tři páry holínek. V holínkách vězely nohy tří členek hokejového týmu. Jednou z nich byla Lizzie Bleacherová.

„Hele, copak to tady máme?“ řekla Lizzie. „Něco hnusného nám tu vylezlo ze záchodu?“

Ostatní holky se zachechtaly.

Lizzie kráčela po podlaze, jako by jí to tam patřilo.

„No teda, tady jsi kousek vynechala,“ prohlásila, nakopla kyblík plný špinavé vody a jeho obsah se rozlil po dlaždicích a vsákl se Cassie do sukně. Cassie vstala, a zatímco se snažila sukni vyždímat, ostatní holky se jí smály.

Lizzie se na ni pohrdavě zašklebila. „Nikdo ti neřekl, že tohle je moje území?“

„Pan Hastings mi uložil domácí práce.“

Lizziin široký obličej se ještě roztáhl úsměvem, když si vzpomněla na příčinu Cassiina trestu.

„Máš pravdu, ty jsi ta pohádková holka. Našla jsi tu nějaké záchodové víly?“

Ostatní se chechtaly a Lizzie, očividně potěšená vlastní vtipností, pokračovala.

„Radši ji pevně přidržte, mohly by jí narůst křídla a ona by nám uletěla.“

Dvě holky Cassie zase vytáhly na nohy, každá ji vzala za jednu paži a zkroutily jí je za záda. Cassie se kousala do rtu, aby nevykřikla. Tu radost jim neudělá, ani kdyby jí vykloubily ramena.

Lizzie přistoupila tak blízko, až se její obličej tyčil nad Cassie. Té se dostalo nevábného pohledu do nosních dírek starší dívky. Pokusila se podívat jinam, ale Lizziina obrovská ruka ji popadla za krk.

„Myslela sis, že jsem na tebe zapomněla?“ zavrčela. „Plížíš se po škole a schováváš jako vylekaný králíček.“

Cassie, která doufala, že by to pořád mohlo vyjít, se pokusila zavrtět hlavou, ale Lizziiny prsty jí stiskly průdušnici a ona se zmohla jen na lapání po dechu.

„No jo, možná jsem jen čekala na vhodnou příležitost, zrovna jako je tahle,“ usmála se Lizzie. „Je tu příjemně a ticho, tady dole. Nikdo nás nebude otravovat. Nikdo neuslyší, jak vřískáš.“

Cassie věděla, že se ji Lizzie snaží vyděsit. Problém byl, že to fungovalo. Lizzie vyčenichala pach strachu své oběti jako pes. Pustila její krk a se spokojeným úšklebkem odstoupila.

„Nemysli si, že někomu bude vadit, když zmizí další holka.“ Lizzie se pokusila vypadat hloubavě – což pro ni byl nezvyklý výraz. „Jen si řeknou, že to byli ti samí únosci, co sebrali chudinku Jane.“

Cassie si byla jistá, že se zmizením Jane Wrenové nemá Lizzie nic společného, i když se to snaží naznačit. Směr, jímž se rozhovor ubíral, se jí však nelíbil.

„Tebe asi nikdo postrádat nebude, co, Morganová? Nemáš ani žádné kamarádky. Nikdo nebude bulet, když se zítra ráno neobjevíš u snídaně.“

Cassie zaskřípěla zuby. To, že nemá žádné kamarádky, byla hlavně Lizziina vina a Lizzie to dobře věděla.

„Mámu a tátu taky nemáš, co? Ubohý sirotečku.“

„Já nejsem žádný sirotek,“ zasyčela Cassie mezi zuby. „Mám matku.“

„Cože? Neslyšela jsem tě.“

Jedna dívka do Cassie zezadu strčila, až klopýtla kupředu.

V Cassie se svářely všechny pocity, které celý den potlačovala, všechna ta bolest, hněv a frustrace v ní stoupaly jako láva v sopce, připravené vybuchnout.

„Říkala jsem, že mám matku!“

Lizzie se k ní naklonila tak blízko, že cítila její dech. „Kde teda je? Někde s vílama?“

Dívky, které držely Cassie, zařvaly smíchy. Využila toho a vykroutila se z jejich sevření. Proklouzla kolem Lizzie a zamířila ke dveřím. Cassie byla malá a hbitá a mohla by větší a pomalejší hráčku hokeje předběhnout, kdyby neměla oči plné slz a zastřené vidění a nepřehlédla kaluž špinavé vody.

Tvrdě dopadla na dlaždice a klouzala po namydlené podlaze hlavou dopředu, až se zarazila o dveře kabinky. Ležela tam schoulená na zemi, potlučené lokty a kolena ji pálily a v hlavě jí zvonilo.

„Nikam nepůjdeš, nikam, dokud s tebou neskončím.“ Lizzie si dřepla před ni. „Jsi vyřízená, Morganová.“ Zvedla pěst. „A tady tě žádná pohádková kmotřička nezachrání.“

Dveře na záchod znovu zavrzaly. Všechny čtyři dívky se ohlédly a na prahu uviděly stát bledou béžovou slečnu Pikeovou.

Učitelka přehlédla scénu před sebou a neušlo jí, že se nad malou schoulenou Cassandrou Morganovou tyčí tři starší dívky.

„Slečno Bleacherová, děvčata, před pěti minutami se zvonilo k večeři. Pokud se chcete dneska večer najíst, vypravte se co nejrychleji do jídelny.“

„Ano, slečno Pikeová,“ odpověděly sborem a zamířily ke dveřím. Lizzie se cestou ohlédla přes rameno na Cassie.

Jakmile starší dívky zmizely, slečna Pikeová vešla do místnosti, a klapajíc podpatky, obešla kaluž.

„Slečno Morganová, tohle jsem neměla na mysli, když jsem vás posílala uklidit toaletu.“

Cassie se s bolavou hlavou sbírala z podlahy.

„A co jste to provedla se svou uniformou? Vypadáte, jako kdyby vás protáhli polovinou kanálů v Londýně. Na převlečení však nemáte čas. Nemůžeme ji nechat čekat. Vstaňte a pojďte za mnou.“

Až v polovině haly dostala Cassie příležitost zeptat se, kam jdou.

„Ještě jsem vám to neřekla? Chce vás vidět ředitelka.“

Kapitola čtvrtá

Pekelný pes Garm

Jmenovala se slečna Griselda Garmanová, ale studentky jí říkaly Garm, podle pekelného psa ze severských mýtů.

Dveře se otevřely a vyšla dívka. Byla mladší, tak osm devět let stará. Za kulatými brýlemi měla velké hnědé oči a nos ukrývala v kapesníku. Celá se třásla.

Dveře zůstaly pootevřené. Cassie bloumala po chodbě a nevěděla, co má dělat.

„Vaše matka je mrtvá.“

„Ne.“