Sarah Larková

ZVĚROLÉKAŘKA

Velké naděje

IKAR

Sarah Lark

DIE TIERÄRZTIN

Voller Hoffnung

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2023 by Zuzana Soukupová

Jacket design © by Johannes Wiebel/punchdesign, München

Jacket photo © by Ildiko Neer/Trevillion.com, shutterstock.com

Landkarte © by Kiristin Osenau

ISBN 978-80-249-5070-9

Obsah

DLOUHÁ CESTA

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

ZEMĚ SE TŘESE…

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

DOPISY

STÍNY VÁLKY

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

HRDINSTVÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Z LÁSKY

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

O ZVÍŘATECH A LIDECH

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

ZLOČIN A TREST

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

ZÁLEŽITOSTI LÁSKY

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

EPILOG

Epona station

Perth

Doslov

Poděkování

DLOUHÁ CESTA

Na moři

Nový Zéland – Auckland, Onehunga

1929

Kapitola 1

Moře se rozprostíralo kolem dokola jako šedá plachta pod bledou oblohou. Nellie vnímala pomalé zvedání a klesání, jak parník proplouval vlnami. A přitom jí všichni právě tuhle část cesty líčili jako nejbouřlivější a nejobtížnější při plavbě na Nový Zéland. Od chvíle, kdy se včera nalodili v Bremerhavenu, skoro nefoukal vítr, takže ještě nikoho nepostihla mořská nemoc. Nellie se rozhodla, že jsou ideální podmínky k tomu, aby se obrátila na kapitána Adelindy kvůli Mariinu problému. Snad teď nemá tolik práce, aby ji mohl vyslechnout. Ale vezme její prosbu vážně? Když Bernhard ráno zaklepal na dveře jejich kabiny a vylíčil jim, o co jde, Waltra to spíš pobavilo.

„A to spala na podlaze?“ zasmál se.

Bernhard, středně vysoký muž se světlými vlasy a měkkýma modrýma očima, zavrtěl hlavou.

„Ovšemže ne,“ odpověděl uraženě. „Na podlaze jsem spal já. Ale nerad bych se tam ukládal každý večer a Marie by se takové řešení taky moc nelíbilo.“

„Ale tvou žádost o ruku snad přijala, ne?“ chtěla se ujistit Nellie.

Když po nalodění došlo na rozdělování kabin, kterých byl na lodi nedostatek, souhlasila Maria s tím, že bude jednu sdílet s Bernhardem, ačkoli obvykle blízkost jiných lidí nesnášela.

„Ano,“ potvrdil Bernhard. „Jenže díky její výchově dívky z lepší rodiny je přesvědčená, že by žena měla sdílet lože s mužem až po svatbě. A chce se toho držet.“

Nellie se zatvářila ustaraně. Moc dobře věděla, jak nesmírně těžké je přimět přítelkyni k změně rozhodnutí, jestliže už k němu jednou dospěla – obzvlášť když šlo o něco, co považovala za správné nebo naopak špatné.

„Nemohl bys ji přesvědčit tím, že Nellie a já spolu taky spíme, i když nejsme manželé?“ zkoušel to Walter stále ještě pobaveným tónem.

Bernhard protáhl obličej. „Říká, že to je něco jiného, protože Nellie je ještě provdaná za Phippse.“

Walter se chytil za hlavu. „Takže nevěra je v pořádku, ale předmanželský… teda…“

„Ale jdi, vždyť znáš Mariu!“ vpadla mu Nellie do řeči.

Walter ve skutečnosti znal svou mladší sestru líp než kdokoli jiný, snad kromě Nellie. „Ráda dodržuje pravidla, což je v jejím případě v pořádku, protože jinak by ještě častěji narazila na nepochopení. Ale co má teda v úmyslu dělat? Máme si přece jen vyměnit kabiny?“

Nellie Marie původně nabídla, že s ní bude sdílet kabinu, i když by byla radši s Waltrem. Obě se znaly už léta a byly si velmi blízké. Nellie akceptovala potíže Marii při styku s cizími lidmi.

Bernhard zavrtěl hlavou. „Chce se vdát,“ oznámil jim. „Pokud možno ještě dnes. Má nás oddat kapitán.“

A tak tu teď Nellie stála na palubě lodi, nechávala se houpat vlnami a čekala, až bude moct přednést kapitánovi Mariinu žádost. Chvěla se zimou, i když na sobě měla teplý kabát. Už byl květen, ale na moři foukal studený vítr. Naštěstí se kapitán Bladder objevil jen pár minut poté, co pro něho poslala. Usmál se na ni, nejspíš se mu líbila. Byla vysoká a štíhlá, měla světle rezavé vlasy a bystré hnědé oči. Vlasy si nechala ostříhat nakrátko. Už před několika lety se rozhodla pro módní mikádo a považovala je za velmi praktické, stejně jako dlouhé kalhoty, které už v poslední době byly přijatelné i u žen – alespoň ve velkoměstském Berlíně.

„Co pro vás mohu udělat, paní doktorko De Grootová?“ zeptal se zdvořile Bladder spisovnou němčinou. „Jste spokojená se svým ubytováním? Uvědomuji si, že kabiny jsou velmi prosté…“

Kapitán se velmi snažil být uctivý. Zdvořilostní fráze se však k tomuto muži, který na první pohled přesně odpovídal Nelliným představám o tom, jak má vypadat starý mořský vlk, moc nehodily. Byl to podsaditý muž s větrem ošlehanou tváří rámovanou plnovousem. Kapitánskou čepici měl nasazenou trochu šikmo na hustých světlých vlasech.

Nellie jen mávla rukou. „Kabiny jsou skvělé, moc děkuji,“ ujistila ho. „Můj muž se beztak stará především o to, aby bylo dobře postaráno o koně. Nejraději by asi spal v kóji vedle Erlköniga. Máme tady ale jiný problém.“

Jakmile mu objasnila, o co jde, poklesla kapitánu Bladderovi čelist.

„Eště sem žádnýho nevoddával,“ vyhrkl svou obvyklou mluvou.

Nellie se musela zasmát. O tom vůbec nepochybovala. Vždyť řídí nákladní loď, kde se cestující objevují zřídkakdy, a ne nějaký luxusní parník, jehož kapitán se musí častěji vyrovnávat s podivnými libůstkami náročných hostů.

„Jsem přesvědčená, že nevěsta zná svatební formulace nazpaměť,“ pokusila se námořníka uklidnit. „Můžeme vám řeč napsat. To zvládnete! Copak jste o takové příležitosti nikdy nesnil?“

Nellie měla vždycky chuť sbírat nové zkušenosti. Dobrodružství ji vzrušovalo.

„To teda né,“ odsekl jí kapitán bez obalu. „To bych byl spíš pastor, žejo. Ale esli na tom teda furt trvaj… měli bysme to vodbýt, dokud je moře v klidu. Eště by nám ten páreček mohla ňáká vlna spláchnout přes zábradlí.“

Nellie přikývla. „Dnes v poledne?“ zeptala se s nadějí v hlase.

Kapitán vytáhl kapesní hodinky. „Tak v jednu!“ souhlasil. „Musim se na to napucovat.“

O tři hodiny později slavnostně vedl Walter svou sestru po palubě za zvuků svatební písně z Lohengrina Treulich gefürt, kterou hrál jeden z námořníků na foukací harmoniku. Nellie se při tom pohledu neubránila úsměvu. Přísní rodiče Marii a Waltra, kteří vždy zdůrazňovali svůj šlechtický stav, si svatbu své dcery jistě představovali jinak. Přesto byl na sourozenecký pár moc hezký pohled. Oba měli tmavé vlasy a nápadně modré oči. Walter byl vysoký a kráčel pružně, Maria byla naopak drobná a křehká a přistoupila trochu zdráhavě před kapitána, který tu stál se svým prvním důstojníkem a lodním pokladníkem. Jeden z námořníků nalil do skleniček kööm, pálenku z kmínu a anýzu, což se na této lodi asi nejvíc blížilo šampaňskému. Důstojníci si oblékli slavnostní uniformu. Kapitán Bladder se usmíval a v ruce mával Biblí. S obdivem hleděl na nevěstu, o jejíž co nejlepší vzhled se Nellie snažila, seč jí síly stačily, celé dopoledne.

Maria si nechala dlouhé vlasy rozpuštěné. Nellie je kartáčovala tak dlouho, až se nádherně leskly. Květiny nahradila ozdobnými péry z klobouků a čelenek a upletla z nich věneček. Ten přidržoval na nevěstiných vlasech modrozelený hedvábný šál, který použila místo závoje. Jeho barva překrásně ladila s jejíma očima. Maria měla na sobě ty lepší ze dvou šatů, které si vzala v příručním kufříku do kabiny, zbytek zavazadel byl uskladněný v podpalubí. Tmavomodré šaty s nízko nasazeným pasem a širokou zvonovou sukní jí báječně slušely. Mariina pleť byla bledá, ale třpytila se jako alabastr. Bernhard, který čekal se svědkyní Nellie na příchod nevěsty, se na ni díval zářícíma očima.

Nellie vzala kapitánovi z ruky Bibli. „Tu nebudeme potřebovat,“ řekla s úsměvem. „Když tu není pastor…“ Záměrně kapitánovi a jeho mužům zamlčela, že je Bernhard Žid.

Mladý muž si nyní stoupl vedle své nevěsty. Měl na sobě jednoduchý hnědý oblek. Walter s sebou sice vezl elegantnější garderobu, ale byl větší než Bernhard, takže mu své oblečení nemohl půjčit.

„Kdybychom měli víc času, mohla jsem ti něco upravit,“ litovala Nellie, protože uměla šít. Než si mohla splnit sen a jít studovat zvěrolékařství, navštěvovala v Utrechtu dívčí školu, kde měli na rozvrhu i domácí práce.

Marie však bylo úplně jedno, co má její ženich na sobě, i když si jeho obleku bezpochyby všimla. Ještě po letech si bude vzpomínat na každý detail tohoto obřadu, její paměť totiž byla legendární. O to méně jistě se však cítila v mnoha situacích všedního dne. Nejistě vzhlédla k Bernhardovi a váhavě vložila svou ruku do jeho, když ji k ní natáhl. Marie bylo stejně jako Nellie už kolem pětatřiceti, ale pořád vypadala jako dívka.

„Tak se do toho pustíme!“ zahájil kapitán obřad. „Teď musim říct ňáký požehnání, co?“ Nellie si povzdechla. Měla mu asi napsat nejen tu základní frázi o uzavření manželství, ale raději celou řeč. „No takže, máme tu dva lidičky, co už nechtěj plout životem sami, ale pěkně spolu. To není tak hloupý, s jednou plachtou se člověk daleko nedostane – teda určitě né na Novej Zéland. Nejlepší by halt bylo, kdyby ňákej z vás byl parní stroj…“

Walter se zasmál a Maria vrhla nechápavý pohled na Bernharda. „To byla metafora?“ zeptala se.

Měla totiž sklon brát všechno doslova, ale už věděla, kdy to tak nejspíš není.

„My na lodi řikáme: Za každym námořníkem stojí ňáká silná žena… někdy v každým přístavu jedna… Ale vy ste suchozemský krysy, a ty si bejvaj věrný… jako… jako třeba psi. Vy ste veterináři, ne? Tak tomu byste mohli rozumět. My tu na lodi máme akorát kočku…“ Kapitán Bladder se zarazil.

V tu chvíli se k všeobecnému překvapení ujal slova ženich. „Časem se člověk naučí,“ spustil Bernhard, „určovat svůj kurz podle svitu hvězd, a ne podle světel každé kolemplující lodě. To jsem kdysi četl a teď jsem si na to vzpomněl, když máme svatbu na lodi. K nám dvěma se to hodí velmi dobře, protože ty, Mario, jsi pro mě byla vždycky hvězdou – tys mi pomáhala najít kurz, tys mě zachytila, když jsem ztratil cestu a padal. Miluju tě, Mario, a zůstanu ti navždy věrný…“

„Metafora?“ zeptala se zase Maria.

Bernhard se usmál, levou rukou uchopil její pravou a ukazováčkem jí na ni vyťukal několik znaků Morseovy abecedy – byla to hra, která se stala jejich tajnou řečí. V nevěstině tváři se mihl letmý úsměv.

„Budu s tebou vždycky mluvit jen tvou řečí,“ překládal Walter pro Nellie. Morseovu abecedu se naučil ještě jako dítě, protože jeho sestra si ji moc oblíbila.

Kapitán Bladder si odkašlal. „Mohl byste u nás hned nastoupit jako telegrafista, mladíku,“ prohodil najednou spisovnou němčinou. „Mám už teď…?“ tázavě se obrátil k Nellie. Ta přikývla. „Tak teda: Chceš si ty, Mario Henrietto von Prednitz, zde přítomného Bernharda Benjamina Lembergera vzít za muže, teda… eh… vstoupit s ním do manželství, ve zdraví a v nemoci a tak, pak odpovězte ano.“

„Měl jste se nejdřív zeptat Bernharda,“ podotkla Maria. „A musíte si vybrat, jestli mi budete tykat, nebo vykat.“

„To je jedno!“ ozval se Bernhard. „Tak už řekni ano.“

„Jenže já si myslím, že se to musí udělat naprosto správně,“ trvala na svém Maria.

Kapitán si odfrkl, ale pak začal ještě jednou. Tentokrát se soustředil: „Chceš si ty, Bernharde Benjamine Lembergere, vzít za ženu zde přítomnou Mariu Henriettu von Prednitz, milovat ji a ctít, ve zdraví i v nemoci, dokud vás smrt nerozdělí?“

Maria spokojeně přikývla.

„Ano,“ pronesl Bernhard pevným hlasem.

Znatelně si oddechl, když i Maria odpověděla zřetelným ano na stejnou Bladderovu otázku určenou jí.

„Pak vás prohlašuji z pravomoci mně svěřené jako kapitánovi této lodi… eh… z moci úřední za muže a ženu. Zlomte vaz!“ Široce se usmál. „A vždycky dobrou plavbu a aspoň na dlaň vody pod kýlem!“ dodal ještě.

„Metafory,“ poznamenal Bernhard, objal nevěstu a opatrně ji políbil.

Nellie si oddechla, když viděla, že se k němu Maria s důvěrou přivinula a polibek opětovala.

„Příště to budeme my!“ pošeptal Walter do ucha Nellie a podal jí skleničku s pálenkou, kterou pak kapitán, jemuž se viditelně ulevilo, že má obřad za sebou, velkoryse pořád doléval.

Walter a Nellie tvořili pár už mnoho let. Poznali se za války za dost nepříznivých okolností. Walter přišel do Nelliiny vlasti, Belgie, jako důstojník německé armády, patřil k okupačním jednotkám, které byly umístěny v městě Kortrijk. Nellie už tenkrát pracovala jako zvěrolékařka a ošetřovala jeho koně. Nevěřili, že by jejich vztah mohl vydržet. Nellie předpokládala, že po osvobození bude pokračovat v manželství z rozumu, které ji spojovalo s jejím přítelem z mládí Philippem. Ten ji však po návratu z fronty požádal, aby mu dala svobodu. Před válkou na přání rodičů vystudoval veterinu, aby mohl převzít praxi svého otce, ačkoli k tomuto oboru neměl vztah ani talent. Miloval hudbu a hrál mimořádně dobře na housle. Po válce se mu naskytla možnost odjet jako muzikant do Ameriky. Veterinární praxi měla vést dál jen Nellie. Tchán to však odmítl akceptovat a přijal jako vedoucího zvěrolékaře mladého kolegu.

Nellie tedy utekla do Berlína, seznámila se s Waltrovou sestrou Mariou, která jako první žena v Německu absolvovala studium veterinární medicíny, a spolu si pak otevřely veterinární ordinaci. O několik let později se k nim přidal Bernhard, Mariin přítel ze studií. Nellie se znovu setkala s Waltrem, který se po válce na několik let ztratil, aby se vyhnul manželství, jež pro něho plánovali jeho rodiče. Od té doby vztah mezi Nellie a Waltrem prošel několika bouřemi, ale hluboká láska je vždycky znovu spojila.

„Philipp přece požádá o rozvod?“ ujišťoval se Walter nervózně, když Nellie hned neodpověděla.

Přikývla. „Jistě. Já už jsem podepsala všechny možné i nemožné papíry. Vždyť je to jen formalita…“

Walter se zatvářil pochybovačně. Oba věděli, že tak jednoduchý ten rozchod nebyl. Philipp, nebo Phipps, jak mu Nellie vždycky říkala, udělal velkou kariéru a po mnoha letech se náhle objevil na berlínském pódiu jako zázračný houslista. Okamžitě si získal Grietje, jejich společnou dceru, která byla po něm mimořádně hudebně nadaná. On i dcera si přáli, aby obnovili své manželství a všichni společně žili v Americe.

Nellie to však odmítla. Milovala své povolání zvěrolékařky a milovala i Waltra – oba doufali, že s pomocí dědictví, které před nedávnem Waltrovi připadlo, si splní sen a vystěhují se. Nezamířili ale do Ameriky, nýbrž na Nový Zéland, což bylo dílem zázračné náhody.

„Neměli bychom se jít podívat na Erlköniga?“ nadhodila Nellie, aby změnila téma.

O svém muži mluvila nerada. Rána, kterou jí způsobil, když si s sebou odvezl dceru, byla ještě čerstvá. Grietje se sice do Ameriky odstěhovala s matčiným souhlasem, protože jí Phipps mohl umožnit lepší hudební vzdělání, ale rozloučení bylo jak pro Nellie, tak pro dceru těžké, navíc je teď dělily tisíce kilometrů. Grietje s otcem budou žít v Bostonu – z Nového Zélandu je to půl cesty kolem světa.

Walter přikývl. „Beztak mám špatné svědomí, co jsem mu způsobil,“ přiznal.

Elegantní černý hřebec byl po dobu plavby uvázaný v úzkém stání. Tenhle dostihový kůň vlastně mohl za to, že se rozhodli vystěhovat právě na Nový Zéland. Walter ho prodal jednomu novozélandskému chovateli a sám přijal místo jezdce, které mu Julius von Gerstorf nabídl, aby mu umožnil usídlit se jinde. Také Nellie, Maria a Bernhard budou v bývalé britské kolonii vítáni. Země rozdělená Cookovým průlivem na Jižní a Severní ostrov trpěla velkým nedostatkem zvěrolékařů. Podle Julia von Gerstorf bude zemědělcům naprosto jedno, jestli se o jejich ovce, dobytek a koně stará žena nebo Žid. Naproti tomu v Německu bylo zvláště pro Bernharda stále obtížnější, aby ho majitelé zvířat přijali, a také ženy zvěrolékařky musely neustále čelit různému osočování.

„Erlkönig nebude první kůň, který takovou cestu přežil,“ poznamenala Nellie střízlivě. „A bude trvat jen šest týdnů. Dřív museli koně strávit na plachetnicích i tři měsíce, a když přestal foukat vítr, tak i déle. Bylo správné, žes ho prodal, vůbec si to nevyčítej.“

Walter neochotně přikývl. Miloval toho hřebce, s nímž za poslední dva roky vyhrál mnoho dostihů. Nedomníval se ale, že by se mohl i v budoucnu dál živit jako žokej. Byl sice skvělý jezdec, ale na dostihových drahách se stále častěji prosazovali především menší a lehčí muži.

Sestoupili tedy po žebříku, který vedl do nákladního prostoru. Bylo tu to cítit po lanolínu – kapitán Badder dopravoval na Nový Zéland a do Austrálie převážně luxusní zboží, majetek těch, kteří se stěhovali na tento konec světa, nebo také různé stroje a zpátky vozil ovčí vlnu. Chladící prostory pro transport masa jeho loď neměla a také velrybářské produkty na loď nenakládal, protože, jak říkal, nemohl vystát ten smrad. Takže ani koně nemuseli trpět nepříjemnými a možná i znepokojivými zápachy. Obtížné pro ně bylo jen to, že museli celé týdny stát v klidu.

Erlkönig měl ovšem výhodu, že ve vedlejší kóji stála hezká hnědá klisna. Hned po naložení s ní začal flirtovat. Waltra a Nellie pozdravil hlasitým zaržáním a jeho nová přítelkyně se k němu přidala. Nellie z kapsy sukně vytáhla mrkev a rozdělila ji mezi hřebce a klisnu.

„Jaká škoda, že se s ní nemůže taky oženit a sdílet s ní stání,“ poznamenala s úsměvem. „Až bude kobylka v říji, a on se k ní nedostane, tak bude dost nešťastný.“

„Ale ne, však on to zvládne,“ oponoval jí Walter. „Na dostihové dráze taky byly kobyly v říji. A až nakonec dojedeme do cíle… Na Novém Zélandu ho čeká ráj na zemi.“

Erlkönig měl v Epona Station, na farmě von Gerstorfových, sloužit jako chovný hřebec a čekal ho svobodný život, kdy bude s klisnami volně běhat po pastvinách. To by v Berlíně v případě tak cenného hřebce nebylo myslitelné.

Nellie se opřela o Waltrovo rameno. „A co my?“ usmála se. „Myslíš, že to bude ráj i pro nás? Všechno to zní moc hezky, ale šlo to tak rychle…“

Pro cestu na Nový Zéland se skutečně rozhodli ráz naráz.

Walter ji políbil. „Spolu jsme byli vždycky šťastní,“ připomněl jí. „Dokonce i za války. A teď… Máme peníze, můžeme začít znovu. Nejdřív na farmě Gerstorfových a pak na našem vlastním statku. Já budu trénovat koně, ty budeš mít svou praxi. Co by to ještě mohlo pokazit?“

Na to Nellie neznala odpověď. Ale zkušenost jí říkala, že se její život málokdy vyvíjel tak, jak si naplánovala. Teď ale chtěla být optimistická. Nová země jistě naplní její očekávání!

Kapitola 2

V dalších dnech bylo moře bouřlivější, ale pak nakonec dopluli do teplejších vod. Nellie si užívala sluníčka na Teneriffe, kde loď udělala zastávku, ale Walter si přál, aby pokračovali v cestě co nejdřív, protože nechtěl, aby se prodlužovala doba, kdy musí kůň jen nečinně stát v podpalubí. Maria a Bernhard se k tomu nevyjadřovali, trávili teď hodně času ve své kabině. Zdálo se, že Marie poprvé v životě nevadí žít s někým v tak těsném prostoru a že si to naopak opravdu užívá.

Nellie se snažila studovat angličtinu a povzbuzovala k tomu také Waltra s Bernhardem. Ovládala holandštinu a francouzštinu – tu stejně dobře uměl i Walter. Po válce, kdy měl na starosti reparace a musel jednat s Angličany, a pak také na dostihové dráze v Berlíně v rozhovorech s americkými a britskými žokeji pochytil něco z angličtiny, ale aby obstál v anglicky mluvící zemi, ta znalost nestačila. Bernhard se ve škole naučil jen latinsky a řecky. Moderní jazyky nikdy nestudoval. Teď tedy své učitelce doslova visel na rtech – Maria se neochotně ujala výuky svých přátel. Uměla totiž v angličtině číst – jako odbornice na nemoci exotických zvířat musela nastudovat mnoho anglických knih. Mluvenou řeč se ovšem nikdy nenaučila, takže si musela nejdřív osvojit výslovnost. S pomocí prvního lodního důstojníka se jí to víceméně dařilo, jen to vyžadovalo dost času. Nellie studium docela bavilo, protože jinak se toho během dlouhé plavby nedalo moc dělat.

Když konečně dopluli do přírodního přístavu před Aucklandem, přecházely už jarní měsíce do letních, jenže přátele na pevnině nevítaly zelené louky a kvetoucí stromy. Na Novém Zélandu, na druhé straně zeměkoule, panovala v červenci zima. Na rovinách Severního ostrova sice sníh nepadal, ale bylo chladno a deštivo. Když se jim zjevil ostrov, halila ho opona hustého deště a mlhy. Nellie se zimomřivě choulila v zimním kabátu.

„Země dlouhých bílých mraků,“ prohlásil kapitán, který měl na sobě plášť do deště s teplou podšívkou.

„Aotearoa,“ doplnila ho Maria. „Tak ji pojmenovali Maorové, první obyvatelé ostrova.“

Kdesi na lodi našla slovník maorského jazyka a po prvním přečtení ho už uměla nazpaměť. Tak to s ní bylo vždycky.

„Ano, říká se, že ji tak pojmenovala první příchozí, Kuramarotini, která sem připlula s kmenovým vůdcem jménem Kupe z Havaje,“ poznamenal první důstojník. „Na každý pád tu často prší.“

Nellie si povzdechla. „Tak to se můžeme těšit na rození telat v studených a vlhkých stájích,“ zamumlala. „Toho jsem si užila dost už v Belgii… Co se dá dělat, je lepší pracovat a mrznout než být bez práce. Někdo na nás bude čekat, Waltře?“

Walter, který se snažil dohlédnout na pevninu, jako kdyby mohl jen silou vůle rozhrnout závoj mlhy, pokrčil rameny.

„To doufám. Telegram jsme poslali. Pokud ho paní Gerstorfová dostala, tak jistě někoho poslala. Hřebce bude třeba nějak přepravit na místo. Asi vlakem, předpokládám, spojení mezi Aucklandem a dostihovou dráhou v Ellerslie rozhodně existuje. A odtamtud už by to nemělo být na farmu daleko. Ale možná umístí Erlköniga na jeden dva dny někde tady do nájemní stáje, aby se z té cesty trochu vzpamatoval.“

Koně naštěstí přestáli plavbu docela dobře. Byli už samozřejmě neklidní a mrzutí z toho dlouhého stání, ale na váze nic neztratili a netrpěli ani kolikami či jiným onemocněním.

Nelle si znovu povzdechla. „To bychom museli strávit ještě pár dnů v hotelu? Už bych se ráda konečně dostala na místo.“

Maria nešťastně zavrtěla hlavou. „Nebudu tam mít svůj nábytek, takže farma se nestane mým domovem. Všechno bude jiné.“

Hlas se jí chvěl strachem. Vždycky se děsila jakýchkoli změn. Do bytu v Berlíně, který sdílela s Nellie, si kdysi přestěhovala nábytek ze svého dívčího pokoje, a kdyby bylo po jejím, převezla by si ho i na Nový Zéland.

„Vybudujeme si nový domov,“ utěšoval ji Bernhard. „Teď, když žijeme ve dvou, stejně potřebujeme nové vybavení.“

„A co moje knihy?“ pokračovala Maria v lamentování.

Ve svém pokoji uchovávala všechny knihy, které kdy četla, od lékařských učebnic přes romány až po dětské knížky.

„Část jsem ti jich zabalila,“ prohodila Nellie. „A dětské knížky si vzala Grietje. Na památku. Nic se neztratilo, Mario, můžeš být klidná. Zkus se trochu těšit na to, co přijde.“

Skutečně rozradovaně a činorodě však působil v tomto deštivém příjezdovém dni pouze Walter. Bylo mu jedno, jestli ho nová země vítá větrem a mlhou nebo zářícím sluncem. Hlavně že bude mít zase pod nohama pevnou zem a konečně vysvobodí Erlköniga z jeho úzké kóje.

Nakonec už dohlédli na přístavní molo, které taky nevypadalo moc lákavě. Na nákladní loď čekalo jen pár náklaďáků, které měly odvézt zboží. Mezi nimi stálo velké terénní auto s otevřenou korbou – nějaký pickup. Když loď přirazila k molu, vystoupilo z něho děvče. Na rozdíl od řidičů ostatních vozů, kteří stále zůstávali raději uvnitř v suchu, ona se zjevně nemohla připlutí Adelindy dočkat. Nellie si všimla, že jí zpod klobouku do deště z naolejované kůže vykukují zářivě rezaté vlasy. Dívka byla drobná a v objemném voskovaném plášti se téměř ztrácela. Nellie jí hádala třináct, čtrnáct let. Usmála se na ni a ona její úsměv opětovala. Dívčina tvář připomínala trochu elfa – měla velmi jemné rysy, úzký nos a velké kulaté oči. Usmívala se ale potutelně jako diblík.

Jakmile námořníci vysunuli pár prken, improvizovaný můstek, aby mohli cestující vystoupit, dívka k němu vykročila. V tu chvíli vystoupila z pickupu žena, která vůz řídila. Hnědé vlasy měla konzervativně stažené do uzlu, ale stejně jako děvče byla oblečená do jezdeckých kalhot, jezdeckých bot a voskovaného pláště. Obě si byly nápadně podobné.

„Zřejmě matka s dcerou,“ mínila Nellie a vykročila trochu s obavami na houpající se můstek.

Netrpěla sice závratí, ale nebyla si jistá, jak to zvládne Maria. Walter jí podal ruku, aby jí galantně pomohl dolů. Usmála se na něho.

„Po tomhle kůň nemůže přejít,“ zkonstatovala ta žena místo uvítání. „Přece jste ho nevezli tolik mil, aby tady nakonec spadl do vody.“

Dívka se hned obrátila k Waltrovi a Nellie. „Vy jste veterináři?“ zeptala se dychtivě německy. „Vezete nám našeho koně?“

„April, snad nejdřív slušně pozdravíš a uvítáš je,“ napomenula ji žena a obrátila se na Waltra: „Omluvte mou dceru. Už se nemůže dočkat nového chovného hřebce a taky toho, že se bude moct dívat přes rameno třem veterinářům. Obvykle ošetřujeme naše koně z nedostatku jiných možností sami a April se chce naučit něčemu novému. Promiňte, já jsem Mia von Gerstorf. A vy jste Walter a Maria von Prednitz? Nebo Bernhard Lemberger a Cornelia De Grootová?“

Walter jí podal ruku. „Walter von Prednitz, milostivá paní, milostivá slečno… A tohle je moje snoubenka doktorka Nellie De Grootová.“

„Jen doktorka Nellie,“ opravila ho Nellie. „Nemusíme být pčece tak formální…“

Mia von Gerstorf podala ruku i jí a usmála se. „Moje řeč,“ řekla vesele. „Tady na Novém Zélandu si lidé hned tykají. Hlavně protože v angličtině se to vlastně nerozlišuje…“

„Kromě staré angličtiny.“ To se ozvala Maria. Když mohla někoho poučit, tak z ní její obvyklá nesmělost hned spadla. „V ní odpovídá You přibližně staroněmeckému Ihr, zatímco Du se překládá Thou. Du sollst nicht töten – Thou shalt not kill…“

Nellie si povzdechla a jen doufala, že se její přítelkyně hned všem nezprotiví jako všeználek.

„To je má přítelkyně Maria,“ představila ji. „Náš chodící lexikon a naprosto výjimečná zvěrolékařka. Úplně první, která kdy v Evropě promovala.“

Mia von Gerstorf obdařila i Mariu vřelým úsměvem. Zdálo se, že jí tu přednášku nezazlívá.

„Paní doktorko von Prednitz…“

„Lembergerová!“ opravila ji Maria hrdě. „Maria Lembergerová. Já jsem se vdala.“

„My jsme se vzali,“ dodal Bernhard a hned si Miu získal svým úsměvem, protože se mu dělaly důlky na tvářích. „Na lodi. Bylo to velmi… neobvyklé.“

Mia se zasmála. „To mi budete muset podrobně vyprávět! Ale teď bychom se měli postarat o koně. Máte nějakou představu, jak ho chtějí dostat na pevninu?“

Walter přikývl. „Na loď jsme ho naložili s pomocí rampy, která vedla přímo do podpalubí. Přes ni teď asi vyloží i naše zavazadla. Hned se o to postarám. Nemáte s sebou koňský přívěs…“

Za těžký vůz Gerstorfových by se mohl bez problémů připojit jeden z těch moderních přívěsů pro koně, v nichž se dala zvířata transportovat po normálních silnicích.

Mia von Gerstorf zavrtěla hlavou. „Ne. To bychom museli toho chudáka zase strčit do nějaké bedny. Určitě by se mu to nelíbilo. Mysleli jsme si, že se asi raději trochu proběhne. April na něm nejdřív pojede k domu mého otce. Ten má stáj, kde může přenocovat. A ráno pak dorazí domů.“

Waltrovi doslova spadla čelist. Nevěřícně se podíval na Miu.

„Odjede na něm? Teď? Potom, co tak dlouho stál… A tak mladá dívka?“ Zavrtěl hlavou. „To přece nejde, paní von Gerstorf, to… to nemůžu připustit…“

„Ale jistě že je to možné. Bude mít sice trochu nejistý krok, ale April se v sedle drží výborně. A taky je rozumná, určitě nebude přepínat jeho síly. Jsou to jen tři míle, což je přesně ta vzdálenost, kterou kůň po tak dlouhé době na lodi potřebuje ujít.“

„Možná,“ připustil Walter, „ale mohl bych ho vést? On na to není zvyklý…“

Mia se zamračila. „Běhal závody. Na spoustě míst v Evropě, takže byl často transportován. Nepoleká se nějakých maličkostí.“

„No právě!“ zoufal si Walter. „Je to závodní kůň. Ne nějaký… dámský kůň. Je velmi citlivý…“

„Tak to se bude muset u nás odnaučit. My s koňmi nezacházíme, jako by byli z porcelánu,“ trvala Mia energicky na svém. „V první řadě jsou to koně, a ti se rádi proběhnou. A April bych dámou nenazvala…,“ dodala.

„Mami!“ zvolala April uraženě. Očividně jí dělalo dobře Waltrovo oslovení „milostivá slečno“.

„Každopádně nepotřebuje dámské sedlo,“ upřesnila matka. „To už se přežilo, pane von Prednitz, alespoň tady na Novém Zélandu. Možná nejdřív vyveďte Erlköniga, abychom zjistili, jak cestu přestál.“

Walter chtěl pokračovat s dalšími námitkami, ale Nellie se dotkla jeho ruky a tiše ho vybídla: „Patří jim, tak se nehádej.“ Pak se obrátila k matce a dceři, zatímco Walter odešel do nákladového prostoru, aby se poohlídl po koni: „Možná by bylo skutečně lepší nezatěžovat ho hned jezdcem. Walter ho rád odvede…“

Mia zvedla obočí. „V tomhle počasí? A zítra ještě jedenáct mil až na Epona Station? April ví, co má dělat, a navíc skoro nic neváží. Kromě toho ráda přenocuje u svého dědečka. Předpokládám, že vy asi dáte přednost jízdě rovnou na farmu. Po tak dlouhé cestě se jistě rádi ubytujete.“

V tom musela Nellie dát Mie von Gerstorf za pravdu. Rozhlédla se, kde je Bernhard s Mariou, ale nikde je neviděla. Pravděpodobně se šli postarat o zavazadla. Maria se o své věci vždycky strachovala.

„Vaše kufry se nám všechny vejdou na pickup,“ ujistila je Mia, když sledovala, jak se bok lodi otevírá a vyjíždí z něho rampa. Námořníci začali vynášet první bedny a sudy. Hned jim přispěchali na pomoc řidiči náklaďáků, kteří vyběhli ze svých kabin do deště. Mia se pozdravila s mužem v trenčkotu, který si zjevně přijel pro klisnu. „Pane Abercrombee! Jste zvědavý na svého nového jezdeckého koně? Můj muž se hodně snažil, aby pro vás našel toho správného.“

Muž se usmál a ujistil ji, že úsudku jejího chotě naprosto důvěřuje.

Nellie poznamenala, že i jí se klisna moc líbí, a Mia ji hned představila jako jednu z nových zvěrolékařek. Novopečený majitel klisny, vysoký muž s tmavými vlasy, to přijal s potěšením.

„Vítám vás,“ pozdravil Nellie. „Zatím jsme měli v celém Aucklandu jen jednoho veterináře, a ten už se moc koňům nevěnuje, protože teď všichni jezdí automobily. Pošlu pro vás, kdyby snad Melisandě něco scházelo. Ale teď už musím jít, abych ji dostal ven…“

Mia jeho slova sice překládala, ale Nellie byla na sebe hrdá, protože muži docela dobře rozuměla. Za chvíli už byli oba koně vyvedeni z lodního podpalubí. Doprovázeli je Maria s Bernhardem, kteří pozorně sledovali, jestli některé zvíře nekulhá.

„Oba chodí bez potíží a šlachy mají také v pořádku,“ usoudil Bernhard. „Vlastně nic nenaznačuje, že by se nemohli trochu projet. Navíc děvče skoro nic neváží…“

Walter na něho vrhl podrážděný pohled. Pořád se mu nápad svěřit temperamentního hřebce April zdál nezodpovědný. Přitom se Erlkönig choval naprosto klidně. Po dlouhé době nehybného státní byl trochu ztuhlý, ale jakmile se proběhne, předvede svou sílu. Melisanda, teplokrevná hnědá klisna, na tom byla podobně. Erlkönig nešťastně ržál, když s ní majitel hned vykročil k domovu. Pravděpodobně bydlel v Aucklandu.

„Nic si z toho nedělej, však se s ní zase uvidíš!“ Mia von Gerstorf něžně pohladila hřebce po krku a z kapsy pláště vytáhla jablko. „Tady máš na uvítanou. Zítra jich dostaneš víc. Ty jsi ale krásný kůň!“

Vzala Waltrovi uzdu z ruky, držela ho teď sama a pokračovala v hlazení a laskání. Erlkönigovi se to líbilo a majitelka hřebčince si tím rázem získala sympatie Nellie a Marii. V posledních letech často pracovaly na dostizích jako zvěrolékařky a dobře věděly, že pro většinu majitelů a chovatelů byla tato cenná zvířata jen investicí. Přátelského zacházení se koňům dostávalo nanejvýš od jejich ošetřovatelů, jezdců a trenérů, ale i ti se k nim většinou chovali rezervovaně. Mia naopak přímo zářila štěstím, že se může pozdravit s novým koněm, a její dcera Erlköniga dokonce políbila na nos.

„Jak mu budeme říkat, mami? Dali mu dost zvláštní jméno…“

Mia se usmála. „Tak řekni dědečkovi, ať ti dnes večer vyhledá Goetheho baladu o Erlkönigovi. Nedivila bych se, kdyby ji znal nazpaměť…“

„Kdo to tak pozdě ujíždí tmou…,“ začala Maria recitovat, ale Nellie ji pohledem zarazila.

„Našli jste kufry, Mario?“ zeptala se Nellie, ale vzápětí si všimla, že už je jeden z mužů začíná vynášet ven.

April mezitím uvolnila nákladní plochu pickupu a vytáhla odtamtud objemné sedlo a ohlávku.

„Co to má být?“ vyhrkl Walter už zase vyděšeně, když sledoval, jak se snaží naložit sedlo na Erlkönigova záda.

„Milostivá slečno, prosím… Kůň je zvyklý na lehké dostihové sedlo, maximálně na to víceúčelové…“

„Tohle je široké australské sedlo,“ informovala ho Mia. „Vynalezli ho v Austrálii a je velmi pohodlné. Pro koně i jezdce. Podívejte se, jak velké má podsedlí…“

„Ale tohle je plnokrevník…“ Walter bezmocně sledoval, jak April upevňuje sedlo a vlídně ke koni promlouvá. Hřebec se tomu nebránil.

„Tohle sedlo dáváme všem našim plnokrevníkům,“ ujistila ho Mia. „A nemusíte se bát, máme i drezurní sedla. Můj muž i já jim dáváme přednost, když s koňmi pracujeme. Na delší jízdy krajinou jsou naopak australská sedla příjemnější. Navíc z nich člověk tak snadno nespadne.“ Usmála se na svou dceru, která právě koni naložila ohlávku a chystala se vyskočit do sedla.

„Dovolte, abych vám pomohl, milostivá slečno…“ Walter vykročil ke koni.

April se zachichotala a způsobně zvedla nohu, aby se nechala vysadit jako žokej. Hladce vklouzla do sedla, ale Erlkönig se trochu lekl a uskočil stranou.

„Hup!“ zasmála se April. Rychle se v sedle usadila, jemně zatáhla za uzdu a tiše na koně zamlaskala. „Tak jedem, krasavče! Uvidíme se zítra, mami!“

K Waltrově překvapení s ní hřebec klidně vykročil a nechal se vést po silnici směrem do města.

„My za nimi nepojedeme?“ zeptal se Walter, když Mia dceři krátce zamávala a pak nařídila nosičům, aby naskládali kufry do nákladního prostoru vozu.

„Ne, proč?“ nechápala Mia.

Nellie se usmála a znovu se konejšivě dotkla Waltrovy ruky. „No tak, už se neboj,“ snažila se ho uklidnit. „Tohle je jiná země. Tady si nedělají takové starosti. Vždyť přesně tohle jsme si přáli.“

„Ale co městský provoz…,“ namítl Walter.

„Tohle není Berlín,“ uklidňoval ho i Bernhard. „Nevzrušuj se, však ta malá tvé děťátko dostane v bezpečí do postýlky. A já bych se už rád schoval před tímhle deštěm.“

Mia se na něho s porozuměním usmála. „Tady si budete muset pořídit trenčkoty. A klobouky do deště. Z Německa jste nejspíš zvyklí, že lidé zavedou zvířata do stáje, než k nim přijde veterinář. U nás vás spíš vezmou na pastvinu. Na většině farem je všechno ještě dost primitivní. Ale teď vás odvezu na Epona Station. U nás máme všechno moderní…“

Walter, Bernhard a Nellie přenechali Marie, která se nerada na někoho moc tiskla, přední sedadlo vedle Mii a sami se posadili dozadu. Vůz byl nad očekávání prostorný, páchlo to tu ale mokrým psem a kůží. S berlínskými taxíky a už vůbec ne s velkým automobilem Waltrovy příznivkyně, hraběnky von Albrechts, se to nedalo srovnávat.

„Umíte řídit auto?“ zeptala se Mia, když svůj obrovský vůz suverénně vyvedla z prostoru přístavu.

Všichni čtyři museli přiznat, že ne. Jen Walter jednou nebo dvakrát seděl za volantem, aby si to vyzkoušel, ale do berlínského provozu se nikdy neodvážil.

„Tak se to budete muset naučit,“ prohodila Mia. „Vzdálenosti jsou tady často hodně velké, vůz budete potřebovat. Ale není to těžké,“ dodala. „Lehčí než jízda na koni.“

„Ježdění je velmi těžké,“ přisvědčila Maria. „A koně jsou velmi citliví a lekaví. Máte na dvoře ještě jiná zvířata?“

„Maria je specialistka na exotickou faunu,“ poznamenala Nellie. „Takže jestli máte klokany nebo koaly…“

Mia von Gerstorf se rozesmála. „Vy toho o svém novém domově asi moc nevíte. Klokani a koaly každopádně patří do Austrálie. Na Novém Zélandu původně vůbec žádní savci nebo vačnatci nežili…“ Nellie obdivovala její jemný cit, s nímž se přizpůsobovala protějšku. Kdyby nebylo Marii, která by ji jistě opravila, tak by asi vačnatce zvlášť nezmiňovala. „Máme tu jen dva druhy netopýrů. Jinak tady žijí především ptáci, někteří docela zábavní. Například pták kivi, kterého máme ve znaku, je skoro slepý, ale namísto zraku má vyvinutý čich. Je aktivní v noci a přes den se zahrabává do nor. A kea…“

„… to jsou papoušci,“ vpadla jí do řeči vševědoucí Maria. „Žijí až na hranici zasněžených oblastí, což je nezvyklé. Jejich původní oblastí jsou ale jižní Alpy, je to tak?“

Mia přikývla. „Jsou velmi inteligentní a rádi si hrají. Člověk si musí pořád dávat pozor, aby mu něco neukradli. Dokážou se dostat i do zavřené tašky. Kea je můj oblíbený pták. My ho ale nemáme. Jen pár slepic. Já nemám ráda klece.“

„Kdo by je měl rád?“ opáčil Bernhard. „A co psi a kočky?“

Mia se usmála. „Ty máme. A všichni jsou strašně rozmazlení. Zakládám si na tom, aby byla zvířata spokojená. I koně. Nejradši bych je všechny udělala šťastnými. Vždycky opláču, když musíme nějaké prodat. Jinak to ovšem nejde, to nás živí. Dobře je ale připravujeme a také je jen tak někomu nepřenecháme. Majitelé by měli být s našimi koňmi spokojení. Pak se k nim taky dobře chovají.“

Nellie to považovala za velmi vlídnou filozofii. Bylo jí jasné, že si s Miou bude dobře rozumět.

Mia pomalu opouštěla městské čtvrti Aucklandu a zamířila na poměrně rovnou silnici lemovanou poli a loukami.

„Za chvíli se silnice začne kroutit,“ upozornila je. „Epona Station leží na svazích pohoří Waitakere, což je nádherná krajina k projížďkám na koni. Deštný prales. První pohled člověka úplně okouzlí. Všude lišejník a mech, prastaré stromy… mezi nimi potoky a vodopády… Připadáte si tam jak v pohádce. Musím vám to ukázat. Všichni jezdíte na koni?“

Walter a Nellie jízdu na koni ovládali, ale Mariu rodiče považovali za příliš nešikovnou, aby jí dovolili sednout si na koně, a Bernhardova rodina si hodiny jízdy nemohla dovolit.

„Alespoň se o to rychleji naučíte řídit auto,“ utěšovala ty dva Mia. „Protože to bude vaše jediná možnost, jak se někam dostat. Tak, podívejte, tohle je Onehunga.“ Projela malým městem, které na první pohled tvořila jen hlavní ulice, ale Mia jim vysvětlila, že dál jsou i továrny a kolem nich dělnická sídliště. Byla tam i jedna čtvrť obývaná převážně Maory. „Máme tu i několik kostelů,“ dodala. „Jestli jste věřící, tak si tady jistě vyberete. Jen synagoga tu není. Ale já ji popravdě nikdy nepostrádala.“

Bernhard zpozorněl. „Vy… vy jste Židé?“ zeptal se překvapeně.

„Můj otec a já,“ přisvědčila Mia. „A samozřejmě i April a Jonathan, náš syn. Protože…“

„… Žid je ten, kterého porodila židovská matka,“ doplnil ji Bernhard. „To by mě nenapadlo.“ Zjevně mu spadl kámen ze srdce.

„Vy jste taky Žid, viďte?“ prohodila Mia jako by mimochodem. „Manžel se o tom zmínil a taky že nám Němci stále víc ztěžují život. Můj otec to předpovídal už před lety. Obává se, že se tenhle Hitler nějak dostane k moci. Ale já si to nedokážu představit. Tady, podívejte. Odtud už patří pozemky oficiálně k Epona Station. Z tohoto lesa jsme vytěžili dřevo na stáje. Za chvilku dorazíme k tabuli označující vjezd.“

Přešla Bernhardovo a své židovství, jako by to nic neznamenalo.

Nellie viděla, že se Bernhardovi obrovsky ulevilo. V téhle zemi se už nebude muset bát.

Kapitola 3

Mia projela krásnou kovanou bránou, která vítala návštěvníky na Epona Station.

„Epona je maorské jméno?“ zeptala se Nellie.

Mia a Maria zavrtěly hlavou současně. Také Bernhard a Walter se tvářili, že znají odpověď.

„Je to bohyně,“ rozpomněl se Walter na své gymnaziální vědomosti. „Římská bohyně koní.“

„Vlastně původně keltská,“ upřesnila Mia. „Keltové jí říkali Rhiannon, ale Římané ji zřejmě považovali za užitečnou, takže ji přijali na Olymp. Možná to udělali už Řekové. Každopádně má na starosti štěstí koní, takže se mi zdálo, že je to vhodné jméno.“

Nalevo i napravo se podél udržované příjezdové cesty táhly pastviny pečlivě ohrazené bílým plotem, který byl ale v této roční době, uprostřed zimy, dost oprýskaný.

„Škoda že jste nemohli přijet na jaře,“ litovala Mia. „To je to tu nejkrásnější. Hlavně když se rodí hříbata…“ Usmála se při té šťastné vzpomínce. „A támhle už je vidět náš dům.“

Stále pršelo, ale v hustém dešti vypadalo sídlo ještě pohádkověji než v záři slunce. Nebyl to obvyklý farmářský dům, spíš připomínal zámeček ozdobený arkýři, balkony a věžičkami. Ten dojem ještě zvýraznila žlutá a modrá barva, kterou byl natřený.

„To je krása,“ vydechla Maria téměř nábožně.

Mia se rozzářila. „Viďte? Mě taky na první pohled nadchl. Ovšem údržba je dost náročná. Je to dřevěná stavba, takže ji musíme každých pár let znovu natřít, aby zůstala v dobrém stavu. Ale vyplatí se to, nemyslíte?“

Nellie o tom moc přesvědčená nebyla. Měla radši účelné stavby. Epona Station byla samozřejmě mimořádná – stejně jako její majitelka, královna toho zámečku. Nellie si skutečně připadala, jako by přijela do pohádkové země. Byla ráda, že se vrátili do reality, když zaparkovali na dvoře. Psi štěkali a vyskakovali, aby se přivítali s Miou. Ve výbězích u stájí stáli koně, kteří byli jistě krásní, ale momentálně se to dalo kvůli jejich mokré a zablácené zimní srsti jen tušit. Vytáhlý mladík s exotickými rysy obličeje právě vyváděl ze stáje statného osedlaného koně.

„Ty si na něm chceš vyjet v tomhle počasí, Cedriku?“ zeptala se ho Mia přátelsky. „Nepřeháníš to?“

Nellie potěšilo, že otázce rozuměla. Odpověď mladíka už jí ale Maria musela přeložit.

„April přece taky jezdí v dešti,“ poznamenal Cedrik. „A Winterstar se musí trochu provětrat. Říkal jsem si, že bych se mohl vydat naproti April. Jede sem přece na tom novém hřebci, ne?“

Mladík vypadal dost zklamaně, když mu Mia prozradila, že dcera dorazí až zítra.

„Po tak dlouhé cestě by to bylo pro hřebce moc namáhavé. A ještě v tomhle počasí…“

„April by to nevadilo,“ usoudil chlapec a z jeho hlasu zazníval obdiv. „Tu jen tak něco nezastaví.“

Mia se zasmála. „O tom není pochyb. Kde je Jonathan? Pracoval se svým poníkem?“

Cedrik se ušklíbl. „Sotva deset minut. Bylo na něho moc vlhko. A na Hurricana zrovna tak. Jen pohodil hlavou a běžel zpátky do stáje. Jonathan ho pak zase odsedlal.“

Mia si povzdechla. Člověk nemusel umět anglicky, aby rozuměl vyčítavému tónu v Cedrikově hlasu. Jestli se poník s mladíkem skutečně vrátil do stájí, neměl ho v žádném případě nechat být, bylo důležité znovu ho vyvést do výběhu a ještě alespoň čtvrt hodiny s ním pracovat. Koně si velmi dobře pamatují, když jim takové neposlušnosti projdou.

„Zítra to oběma spočítám,“ slíbila Mia. „A ty už raději rychle vyskoč do sedla, nebo bude úplně mokré a ty si ještě uženeš vlka.“

Mladík se zasmál, svižně se vyhoupl do sedla a pobídl ryzáka, plnokrevnou klisnu.

„Cedrik, syn našeho prvního stájníka Lea,“ představila ho Mia nově příchozím. „Nadaný jezdec. Budete ho učit spolu s mou dcerou, pane von Prednitz. Doufá, že bude moct příští rok poprvé jet dostihy. Ale já ještě nevím, jestli koně do Ellerslie pošlu. Každopádně potřebuje ještě trochu vybrousit styl, stejně jako April…“

Walter si odkašlal. „Dá se nějak zjistit, jestli vaše dcera a Erlkönig v pořádku dorazili?“ odvážil se zeptat.

Mia se usmála. „Já pak zavolám otci,“ slíbila. „Dělá vám víc starost má dcera, nebo její kůň?“

Walter zrudl. „Přirozeně že… tedy…“

Mia jen mávla rukou. „To je v pořádku, mě taky vždycky hlavně zajímá, jestli se koňům něco nestalo… Takže teď mi řekněte – chcete si nejdřív projít stáje nebo se ubytovat a trochu se dát do pořádku? Asi tak za hodinu vás očekávám v jídelně k večeři, tam se seznámíte i s mým synem. Možná si budete chtít předtím trochu odpočinout.“

Než mohl Walter něco říct, chopila se slova Nellie. „Tedy pokud vám to nevadí, podívali bychom se na koně raději až zítra. Chvilka na odpočinek by mi udělala dobře a vykoupat se, to by byl sen.“ Omluvně se usmála.

Mia přikývla. „Koupelna je vám k dispozici, je tam i teplá voda. Jen se o ni budete muset podělit s vašimi přáteli. Najdete ji mezi hostinskými byty. Počkejte, hned vám všechno ukážu.“

Zavedla přátele k nízké vedlejší budově, kde byli dřív ubytovaní zaměstnanci hřebčince. Ti už teď raději jezdili večer domů. Jen štolba Hans Willermann žil trvale na Epona Station, ale ten si postavil vlastní dřevěný domek u lesa.

„Byty jsme docela hezky zařídili a používáme je k ubytování hostů,“ vysvětlila jim Mia. „Když u nás chtějí lidé koupit koně, tak jim nabízíme, aby tu na pár dní zůstali a se zvířaty se v klidu seznámili. Takže jim musíme nabídnout trochu toho luxusu.“

Byty měly po třech pokojích a v jednom z nich byl i kuchyňský kout. Mezi nimi se nacházela moderně zařízená koupelna s plynovým vytápěním. Vedle vany stála velká láhev pěny do koupele. Při tom pohledu se Nellie rozzářila.

„To je nebe na zemi,“ vydechla.

„Líbí se vám tu?“ Miu Nellino prohlášení potěšilo. Nellie a Maria se rychle domluvily, že Maria s Bernhardem si zaberou byt vlevo a Nellie s Waltrem se nastěhují do toho pravého. I v Berlíně bydlela Nellie vpravo a Maria vlevo od koupelny. Mužům to bylo zjevně jedno. Podřídili se volbě svých žen a začali nosit zavazadla do příslušných bytů. „Já vás teď nechám o samotě. V sedm přijďte do hlavní budovy. Jsem ráda, že jste tady!“

Nellie a Maria zůstaly stát v chodbě před koupelnou a obě si s úlevou oddechly. Dorazily v pořádku a byly na chvíli sami. Maria si ten klid užívala. Nellie taky chvíli mlčela, ale pak ticho prolomila.

„Paní von Gerstorf je milá, nemyslíš?“ nadhodila.

Maria přikývla. „Všechno je tady krásné,“ dodala, čímž Nellie docela překvapila. Stávalo se zřídka, že se Maria někde od začátku cítila dobře. „Je to tu velmi pokojné…“

„Aspoň na první pohled,“ upřesnila Nellie. „To děvče se mi taky líbilo. Je podobné matce, i když… Něco se mi zdá divné. Jen nevím co…“

„Ty zrzavé vlasy,“ upozornila ji Maria, které jen tak něco neuniklo. „Mia von Gerstorf má hnědé vlasy a Julius von Gerstorf světlé. Při tomto spojení se většinou prosadí tmavší vlasy. Zrzaví potomci jsou naproti tomu zřídkavým jevem. Je ale možné, že zrzavou barvu vlasů mají někde v rodokmenu rodičů. Vyskytuje se sice menší procento dětí, které se narodí s jinou barvu vlasů, než mají předci, ale není to pravděpodobné.“

„Myslíš, že April není Juliova dcera?“ vyvodila z toho Nellie.

„Statisticky je pravděpodobnost jeho otcovství velmi malá,“ potvrdila Maria.

„Jestlipak to ví?“ uvažovala Nellie. „Jsem zvědavá na syna, jestli má taky tak zrzavou hlavu. Ale teď je mi to jedno. Chceš jít do koupelny předtím, než tuhle vanu naplním teplou vodou a ponořím se do růžové pěny?“

O hodinu později byli už všichni umytí, převlečení a sešli se ve vchodové hale zámečku. Epona Station vypadala jako miniatura velkopanského domu. Dole byl salon, jídelna s kuchyní a přípravnou. Dveře do kuchyně byly otevřené, Mia zjevně moc neoddělovala prostory panstva a služebnictva.

V kuchyni se čiperně otáčela baculatá, dobrosrdečně vypadající žena v zástěře.

„Paní Mia přijde hned!“ zavolala na hosty a pozdravila je úsměvem. „Máte jít zatím klidně do salonu.“

Nellie trochu zdráhavě otevřela dveře do obývacího pokoje. První, co jí padlo do očí, byly regály se spoustou knih. Byly tu stovky děl na nejrůznější témata, většina z nich v němčině.

„No nazdar,“ vydechl Bernhard údivem. „Kdo tady má tolik knížek?“

„Můj dědeček,“ ozval se jasný hlas z velkého ušáku, který stál u krbu. Patřil chlapci v plátěných kalhotách a vlněném svetru, který vstal a vychovaně podával hostům ruku. „Můj dědeček je nejchytřejší člověk na celém světě. To on ty knihy sbíral a pak nám je věnoval.“

Nellie se na mladíka usmála. „Ty budeš Jonathan, viď?“

Chlapec vážně přikývl. Mohlo mu být osm nebo devět let, měl hnědé vlasy a světlehnědé oči. Do vysokého čela mu padala jedna neposlušná kadeř. Tohle byl nepochybně syn Julia von Gerstorf. Měl ještě samozřejmě dětský obličej, ale ten rys veselého skřítka, který byl patrný u Mii a April, mu chyběl. A zřejmě se taky moc často neusmívá.

„Jonathan von Gerstorf,“ představil se způsobně.

Maria se vyhnula podání ruky jako vždycky, když to bylo aspoň trochu možné, a místo toho uchopila knihu, kterou mladík právě odložil. Historie alchymie, přečetla si na hřbetu.

„Chceš vyrábět zlato?“ zeptal se Bernhard s úsměvem.

Jonathan zavrtěl hlavou. „Ne, navíc je chyba myslet si, že se středověcí alchymisté snažili jen přeměnit obyčejné kovy na zlato. Přinejmenším stejně často usilovali o výrobu univerzálního léku, který měl pomáhat proti všem nemocem…“

„A tím alchymie položila základy moderní vědy. Lékařství, farmacie a metalurgie,“ doplnila ho Maria. „Paracelsus…“

Příchod Mii von Gerstorf přerušil její přednášku.

„Odpusťte, že jsem se zpozdila,“ omlouvala se.

I ona se převlékla a měla teď na sobě módní šaty ze zlatavého sametu, jehož barva zdůrazňovala její zářící oči. Svědčily o jejím vybraném vkusu, byly zároveň vkusné i jednoduché, příhodné k neformální večeři.

„Doufám, že vás můj syn zatím místo mě trochu zabavil,“ usmála se Mia a objala chlapce kolem ramen. Téměř neznatelně se k ní přivinul. „Jonathan je na svůj věk velmi chytrý.“

Chlapec se rozpačitě usmál. „Ale poník mi dneska utekl,“ přiznal se kajícně matce.

Mia pokrčila rameny. „Hurricane je holt rošťák. Ale brzy se naučíš, jak ho zvládnout. Pan von Prednitz bude vám všem dávat hodiny jízdy. Však spolu budete dobře vycházet. Dáte si před jídlem sherry?“ obrátila se hned nato ke svým hostům a šikovně tak odvedla pozornost od toho, že Jonathan se netvářil ani trochu nadšeně, když se dozvěděl, že ho čeká výuka jezdectví.

Mia byla ve všech ohledech skvělá hostitelka. Vyptávala se veterinářek na jejich studium a podařilo se jí dokonce přimět Mariu, aby bez velkého ostychu vyprávěla o svých zkušenostech zvěrolékařky v zoologické zahradě a později o práci s různými zvířaty z berlínských varieté. S pochopením vzala na vědomí, že Maria, ani Nellie nejedí maso a vyjádřila uznání, když se dozvěděla, že Nellie po mnoho let pracovala na jatkách, aby mohly vybudovat svou berlínskou praxi.

„To bych já dělat nemohla,“ přiznala upřímně. „Odebíráme maso od farmářů z okolí, kteří sami porážejí, ale kdybych se na to musela dívat, tak bych taky maso nejedla. Jednou úplně na začátku Hans jedné naší slepici usekl hlavu… Na talíři jsem se jí nemohla ani dotknout.“

„To nejste sama,“ poznamenala Nellie a změnila téma. Spustila barvité vyprávění o Berlínu dvacátých let.

„Škoda, že to nemůže slyšet April,“ podotkla Mia. „Děvčata ve škole pořád mluví o charlestonu, ale tady ho nikdo neumí pořádně tancovat. Jen tak divoce poskakují.“

„Já jí můžu ukázat, jak se tančí charleston,“ nabídl se Walter.

„Můj muž pracoval po válce nějakou dobu jako profesionální tanečník,“ prozradila hostitelce Nellie s neproniknutelným výrazem ve tváři. Tou prací totiž nebyla nadšená.

Vzápětí však Walter musel vyprávět o své zvláštní práci. Mia ho poprosila, aby otevřel další láhev vína, a ke konci večera se všichni dohodli, že se budou oslovovat křestními jmény, jak je to v anglicky mluvících zemích běžné.

„To byl krásný večer,“ shrnula Nellie, když se konečně všichni odebrali do svých pokojů, k smrti unavení, ale spokojení. „Jsem zvědavá, jak to půjde dál.“

Kapitola 4

Příštího rána se Nellie probudila s dobrou náladou a nabitá energií. Toho dne nepršelo. Mlha se rozptýlila a všechno vypadalo vlídněji. Walter už vstal a teď byl v koupelně. Nemohl se dočkat, až se seznámí s koňmi Gerstorfových a nejraději by se hned rozběhl do stáje. Když se k němu později Nellie přidala, našla ho v živém odborném rozhovoru s Hansem Willermannem. Štolba, malý, hubený muž s vodově modrýma očima, býval buršem Julia von Gerstorf, když ještě sloužil ve škole kavalerie v Hannoveru. Hned začal Waltra oslovovat „pane poručíku“, když se dozvěděl o jeho minulosti v armádě.

„Jen mu neříkej, že jsi byl ve skutečnosti nadporučík,“ pošeptala mu Nellie, když Hans před nimi vykročil k stájím. „Jinak nám tu vyvstanou problémy s hodnostmi.“ Julius von Gerstorf totiž odešel z armády jen jako poručík.

Walter na ni mrknul. „Nebudu na tom trvat,“ slíbil.

Stáje na Epona Station byly rozlehlé a dobře udržované. Klisny a hříbata měly pro sebe volné stáje, kde mohly žít ve skupinách. Hans jim vysvětlil, že to původně byly ovčíny, kde se stříhaly ovce. Jen jezdečtí koně a také chovní hřebci stáli ve velkých boxech, takže poník, malý bělouš, vůbec neviděl přes přepážku svého stání. Nellie se nemohla vynadívat na jeho hustou hřívu, rozkošnou hlavu a prvotřídní stavbu těla.

„To je Hurricane,“ představil jim ho Hans. „Velšský horský poník. Jeho rodiče pocházejí z Velké Británie. Matku koupil pan poručík pro April, když byla ještě malá. Pak přišla paní Mia s nápadem, že bychom tu mohli poníky chovat. Teď máme dvě chovné klisny a každý rok hříbata. Až dosud April zajížděla tříleté poníky, kteří pak byli prodáni jako jezdečtí koně pro děti. Teď to má dělat Jonathan. Ale moc se mu do toho nechce. Přitom se dá na tom dobře vydělat. Spolehliví, dobře zaježdění poníci pro děti jsou tady vzácní.“

Walter přikývl. „Uvidíme, jestli to Jonathana nezačne bavit, když dostane správný výcvik,“ zadoufal.

Hans na něho vrhl skeptický pohled. Špatnou výuku jízdy na koni chlapec jistě neměl, von Gerstorf byl přece kavalerista. Ale někdy to nedělá dobrotu, když děti učí jejich rodiče. S trochou štěstí mohl mít Walter pravdu.

Box pro Erlköniga byl připravený, což Waltrovi připomnělo, že April je už možná s hřebcem na cestě. Předchozí večer dorazila v pořádku do domu svého dědečka, teď ji ale čekala mnohem delší cesta, i když si kůň jistě trochu odpočinul. Walter si hned zase začal dělat starosti.

Zatímco mu Hans něco říkal ke každé klisně a každému hříběti, přišel za nimi Leo Takona, první stájník. Byl to vysoký, rozložitý muž, který nezapřel svůj maorský původ, ale mluvil stejně plynně anglicky jako jeho syn Cerdik, a dokonce i trochu německy. Hans vypadal, že je pyšný, když nově příchozí pozdravil v jejich mateřštině.

„To jsem ho naučil já,“ pochlubil se.

Ve vchodu do stájí se objevil Cedrik.

„Ty tu taky pracuješ?“ zeptala se Nellie pomalou angličtinou.

Cedrik zavrtěl hlavou. „Ne, madam. Chodím do školy v Aucklandu. Jako April. Ale dneska je sobota, to máme volno.“

Nellie si vůbec neuvědomila, co je za den. Sledovala, jak se otec se synem chopili vidlí a pustili se do čištění stáje.

„Zapomněl jsem vám říct, že vám paní Mia vzkazuje, abyste šli na snídani,“ otočil se k nim mladík. „Ostatní veterináři tam už jsou.“

Hans se pousmál. „Tak to raději jděte. Paní Mia vás stejně provede stájemi ještě jednou. A s větší láskou, prohlídka bude trvat třikrát tak dlouho. Naše paní Mia je báječná. Má v malíčku víc znalostí o koních než baronka v celé ruce.“

„Baronka?“ podivila se Nellie, když se s Waltrem vydali na cestu do domu. „Kdo to má zase být? A není to trapné, že už nás znovu zve k jídlu? Umíme se přece o sebe postarat sami. Jakmile si budeme moct nakoupit, tak si začneme vařit.“

K snídani bylo prostřeno na kuchyňském stolu Gerstorfových. Kuchařka servírovala rovnou na talíř volská oka s toastem.

Maria a Bernhard už popíjeli kávu a čaj a listovali katalogy s potřebami pro veterináře.

„Budete potřebovat alespoň základní vybavení,“ poznamenala Mia poté, co pozdravila Nellie a Waltra.

Nellie nahlédla do katalogů a zjistila, že Maria zaškrtla nejen bandáže, obvazový materiál, kleště na kopyta a operační nástroje, ale taky operační stůl a klece pro malá zvířata.

„Ty chceš k naší výjezdové praxi otevřít i ambulanci pro malá zvířata?“ zeptala se udiveně a s díky si nechala nalít kávu.

Maria přikývla. „Ano, za peníze, které Bernhard vyhrál.“

Těsně před jejich odjezdem z Německa vsadil Bernhard všechny své úspory na vítězství Erlköniga v dostihu a výhrou peníze ještě zněkolikanásobil.

„Je možné, že pro tři veterináře nebude při ošetřování koňů dost práce,“ dodal Bernhard. „Navíc bychom potřebovali tři auta. Ale když si tu otevřeme praxi pro malá zvířata, můžou nám lidé psy a kočky přivážet sem. Mia byla tak milá, že nám k tomu nabídla prostory – takže by Maria nemusela každý den někam vyjíždět.“

Maria neměla návštěvy doma u pacientů moc ráda. V Berlíně je většinou vyřizovali Bernhard a Nellie. Když si nějaký chovatel koní přál výslovně Mariu, pak ji jeden z nich doprovázel.

„Bude to dobré i pro naše malá zvířata,“ mínila Mia. Do kuchyně vstoupil její syn a Mia se rozzářila. „Jonathane! Vyspal ses dobře? Už se těšíš na hodinu ježdění?“

Chlapec se zašklebil. „Nechtěla jsi nejdřív ukázat paní Nellie, paní Marie, panu Bernhardovi a panu Waltrovi stáje?“

Mia se zasmála a rozčepýřila mu jeho hnědé kudrny. „Zatímco je budu provádět, můžeš osedlat Hurricana. A žádné odmlouvání. Musíme dneska tomu malému neposluchovi vyhnat jeho žertíky z hlavy!“

„Potřebujeme taky zajet do lékárny,“ nadhodil Bernhard. „Nejlíp ještě dneska, zítra budou mít zavřeno. Co kdybychom měli o víkendu nějaký naléhavý případ?“

Mia, která právě synovi mazala chleba s medem, přikývla. „Můžete si vzít pickup, kdykoli budete chtít. Já ho dnes nebudu potřebovat.“ Pak si ale uvědomila, že vlastně nikdo z nich neumí řídit. „Třeba by vám mohl Cedrik ukázat, jak se s ním jezdí.“

„Cedrik už řídí auto?“ podivila se Nellie.

„Jasně. Už je mu patnáct.“ Mie zjevně připadalo úplně normální, že si v tom věku může chlapec sednout za volant. „Jinak bychom museli každý den vozit děti do školy. V Onehunze není střední škola. Kdo na ni chce chodit, ten musí jezdit do Aucklandu. A od začátku roku tu máme pouze tři žáky v této oblasti.“

„Brzy budou čtyři!“ opravil ji Jonathan s hrdostí v hlase.

Mia přikývla. „To ale bude ještě nějakou chvilku trvat,“ brzdila syna. Pak se obrátila k Nellie s vysvětlením: „Jonathan přeskočil dvě třídy a rád by co nejrychleji přestoupil na střední školu. Už se nemůže dočkat. Můj chytrý malý chlapeček se nám začíná opeřovat. Až se toho trochu bojím.“

Jonathan se polichoceně usmál. V tu chvíli se poprvé podobal matce. Pak jim zevrubně vylíčil, jak je cesta dětí do školy organizována: Cedrik každé ráno přiveze svého otce Lea do práce na Epona Station, tady naloží April a dopraví ji do školy v Aucklandu. Jezdí autem svého otce, které je přibližně stejně velké, ale podstatně starší a otlučenější než jejich pickup.

„A ten třetí žák?“ zajímala se Maria.

„No jo, Alex…,“ zareagoval dost neochotně Jonathan. „Toho s námi taky někdy bereme, když jeho rodiče potřebují jejich auto. Většinou ale jezdí sám.“

Třetí žák střední školy zřejmě nebyl příliš oblíbený.

„Přestaň se navážet do Alexe a raději pojď s námi do stáje,“ vybídla ho matka. „Všichni připravení? Tak tedy ještě jednou vítejte v chovném hřebčinci Epona Station!“

Mia měla skutečně co říct ke každému z jejích koní. Většina krásných chovných klisen se narodila na Epona Station.

„Proto jsme potřebovali nového hřebce,“ řekla na vysvětlenou. „Převážná většina klisen je příbuzná s Northern Starem nebo Magic Moonem.“ Podrbala za ušima nádherného, rezavě hnědého plnokrevníka, vedle kterého stál neméně hezký vraník. Oba už to nebyli žádní mladíci.

„Vy se ale v chovu nesoustřeďujete na závodní koně, je to tak?“ nadhodil Bernhard.

Mia zavrtěla hlavou. „Ne. Chováme především jezdecké koně, kteří jsou do značné míry z linie plnokrevníků. Jedno nebo dvě plnokrevná hříbata míváme každý rok. U nich se pak musíme vždycky rozhodnout, jestli jejich potenciál stačí na dostihovou dráhu nebo zda je lepší k drezuře. Nabízíme je pak jako dámské nebo lovecké koně. Julius je v tomhle velmi přísný, posílá na dráhu jen ty koně, které určitě porazí odchovance Wilhemininy stáje. To je taková stará rivalita…“ Její úsměv se spíš podobal úšklebku.

„Máte na mysli Wilhelminu Rawlingsovou?“ chtěl se ujistit Walter.

Ještě v Berlíně se Julia von Gerstorf velmi důkladně vyptal, jestli se v okolí Epona Station vyskytují nějaké další větší hřebčince.

„Jde o chovnou stanici Baroness Stud?“ přidala se Maria. „V našem pokoji ležel program dostihů v Ellerslie. Viděla jsem tam to jméno.“

Mia přikývla. „Přesně tak. Její značka je malá korunka…. A její koně jsou dost úspěšní. Ovšem někdy i selžou. Ale nechme toho! Raději vám představím naše nejstarší koně. Medea a Valerie s námi přijely na Nový Zéland. Tihle miláčci byli náš svatební dar. A Medea nás dokonce dala s Juliem dohromady…“

Vyprávěla jim, jak pro ni její otec toho koně koupil na statku Gerstorfových v Hannoveru. Julius pak pro ni klisnu v Hannoveru zajížděl. Tak se on a Mia sblížili.

„Tady máme dva potomky Medey a Magic Moona,“ prováděla je Mia dál a ukázala na volnou stáj, kterou sdílely dvě černé klisny. V tu chvíli se u vchodu do bývalého ovčince objevil Jonathan, který vedl osedlaného Hurricana. Malý hřebec pozdravil klisny veselým zařehtáním.

Jonathan se ho opatrně pokusil umravnit. „Tak já jsem připravený,“ oznámil s výrazem, jako by ho očekával přinejmenším výprask, pokud ne rovnou poprava.

„Už jdu!“ zavolala na něho Mia a ukončila exkurzi. „Můžete hned začít s řízením auta. Pošlu vám Cedrika cestou k jízdárně.“

Walter by si sice rád vyzkoušel své řidičské umění, ale nejdřív se chtěl podívat, jak bude Mia trénovat svého syna. Následoval proto ty dva k jízdárně – udržovaného čtyřúhelníku velkorysých rozměrů třicet na šedesát metrů. Také v Hannoveru jezdili ve velkých jízdárnách, ale v těch bývaly kruhy o dost menší. Walter si pomyslel, že by zastřešení toho prostoru v téhle deštivé zemi nemusela být špatná investice. Až si jednou bude budovat vlastní jezdeckou stáj, tak nad tím s Nellie nejspíš pouvažují.

Mia, která na sobě měla stejně jako předchozího dne volné jezdecké kalhoty, nechala syna, aby poníka nejdřív nechal jít krokem, a výuku vedla na druhé straně od vchodu. Hurricane začal hned pokukovat po únikovém místě a snažil se dostat zpátky.

„Proti tomu musíš hned zakročit,“ radila Mia synovi. „Přitáhni uzdu, stiskni stehna. A drž ho v práci. Projeď s ním pár figur, změň ruku… Nesmí mít ani pomyšlení na nějaké nesmysly.“

Waltrovi se osedlaný poník velmi líbil. Hurricane byl skvěle osvalený a zdálo se, že moc dobře ví, co smí a co ne. Zjevně ho bavilo zkoušet umění svého jezdce. Dokud Jonathan poslouchal pokyny své matky, choval se způsobně. Jakmile se ale chlapec na okamžik nesoustředil, zamířil si to okamžitě k východu. Walter si dovedl představit, jak to asi vypadá, když Mia nestojí uprostřed a nepřipomíná synovi, co má dělat. Jonathan nejezdil špatně, ale nedával do toho srdce.

Mia dala nakonec synovi pokyn, aby převedl poníka do cvalu. A pak se to stalo. Ze dvora se ozval klapot kopyt, někdo zřejmě přijížděl. Jonathan se tím směrem podíval, zapomněl na stisk stehny a Hurricane se vrhl jako střela k východu. Walter nebyl dost rychlý, aby ho dokázal zastavit, a Jonathana už poník neposlouchal. Dřív než za nimi Mia a Walter vyběhli do dvora, uslyšeli skřípot, údery kopyt a rozzlobený dívčí hlas.

„Jonathane, ty troubo! Kdy se už konečně naučíš to zvíře ovládat? A ty odpal, Hurry. Erlkönig je na tebe moc velký, s tím nemůžeš bojovat.“

Přesně na to se ale malý bělouš chystal. Se svým bezmocným jezdcem na hřbetě útočil na hřebce. April seděla na velkém vraníkovi a snažila se vzpínajícího se a kopajícího koně dostat pod kontrolu. Dost se jí to dařilo, ale poník se nevzdával. Když se už Erlkönig nechal od něho odvrátit, malý bělouš ho pronásledoval a snažil se ho kousnout do zadku. Walter Hurricana konečně dostihl, pevně uchopil jeho uzdu a odtáhl rozzuřeného malého chlapíka od dostihového koně. Erlkönig se hned uklidnil. Hurricanův útok ho šokoval, nikdy předtím se do žádné pranice nezapletl.

April ho pohladila, trochu s ním poodjela a seskočila. „Ne abys to provedl ještě jednou!“ zakřičela na svého bratra a pak se s úsměvem obrátila k Waltrovi. „Moc vám děkuju, pane von Prednitz. A tady Earl, asi mu tak budu říkat, na volání třeba na pastvině je jméno Erlkönig dost nešikovné, je naprosto velkolepý kůň! Tedy alespoň pokud se ho někdo nejdřív nesnaží přejet autem a potom na něho další nešika nevypustí tohohle bojovného trpaslíka.“ Její kritika se netýkala jen bratra, ale i Bernharda, který ještě celý zkoprnělý seděl za volantem pickupu. Soustředil se tak usilovně na řízení, že málem způsobil srážku auta s koněm. „Ale nic se nestalo!“ April všechny hrozící katastrofy přešla s úsměvem, podala Erlkönigovi jablko a odvedla ho do stáje. „Ahoj, mami!“ pozdravila Miu, která už také doběhla na dvůr. „Mám vyřídit pozdrav od dědečka. Říkal, abychom příští sobotu přijeli na oběd a vzali s sebou Berlíňany. Už se těší na zprávy ze staré vlasti z první ruky. A ty, Jonathane, už konečně seskoč!“

Její poslední věta byla určená bratrovi, který seděl na svém poníkovi strnule jako socha. Walter stále ještě malého hřebce pevně držel.

„To tedy ne!“ zvolala rozhodně Mia. „Zpátky na jízdárnu, Jonathane, a tentokrát se musíš soustředit. To nejde, aby se ti poník pořád takhle plašil.“

Chlapec zasténal, ale pak popadl uzdu a následoval matku zpátky na cvičiště. Walter za ním zavřel bránu, která předtím zůstala otevřená. Bylo mu ale jasné, že by to moc nepomohlo, kdyby se Hurricane opravdu chtěl dostat ven. Welsští poníci byli totiž skvělí skokani.

Naštěstí už všechno probíhalo v klidu. Jonathan se vzchopil, malý hřebec očividně také, a za půl hodiny mohla Mia ukončit výuku pochvalou pro koně i jezdce. Zatímco chlapec odváděl poníka do stáje, přistoupila k Waltrovi.

„Viděl jsi, v čem je problém,“ řekla s povzdechem. „Syn jezdit umí, ale nebaví ho to, takže se nesnaží. A upřímně řečeno moc nevěřím, že na tom jiný učitel něco změní.“

Walter s ní v duchu souhlasil. „A proč vlastně musí jezdit? Chápu, že je to trochu hloupá otázka tady v hřebčinci, kde se všechno točí kolem koní, a navíc se zabýváte chovem poníků, takže potřebujete k jejich zajíždění mladého jezdce. Ale co když on se pro to prostě nenarodil? Nejspíš je talentovaný na něco jiného.“

Mia si povzdechla. „Kdyby to záleželo na mně, mohl by toho nechat třeba hned zítra. Nebo se jen čas od času pro zábavu projet na nějakém hodném poníkovi, aby se dostal trochu na vzduch. Jenže můj muž se nechce vzdát představy, že jeho následovník půjde v otcových stopách. Jonathan je o hodně mladší než April a je to chytrý, milý chlapec… Až na nadšení pro koně se Juliovi velmi podobá. Je klidný a diplomatický. Po mém otci zdědil lásku ke knihám a vědě. Všechno by to bylo skvělé, kdybychom mu nemuseli odkázat hřebčinec…“

Walter udiveně zvedl obočí. „Ale vždyť jste ještě mladí, ta doba, kdy bude muset někdo jiný statek převzít, je přece daleko. Možná budete mít vnuka…“

„Moje řeč!“ přisvědčila Mia.

„A April si vede velmi dobře,“ pokračoval Walter. „Kde je psáno, že by žena nemohla vést chov koní?“

Mia neodpověděla, ale výraz její tváře se změnil. Walter nechápal, o co jde. Byl snad Julius von Gerstorf tak umíněný, že by kategoricky odmítal ženu jako dědičku? Nebudil dojem šovinistického otce. Například ženy jako zvěrolékařky považoval za samozřejmost.

Když došli na dvůr, seděla za volantem pickupu Maria a jezdila dokola. Tvářila se zoufale. Walter jí naznačil, aby zastavila, což se jí podařilo až poté, co nejdřív omylem sešlápla pedál plynu a vůz poskočil dopředu.

„Paní Mary, co to děláte?“ Cedrik byl stejně zoufalý jako ona. „Už jsem vám to přece vysvětlil třikrát. Když vyjíždíte na silnici, musíte se držet vlevo. Vlevo, ne uprostřed nebo vpravo…“

Maria stiskla rty. Bylo toho na ni moc. Walter to už dobře znal. Jeho sestra byla vysoce inteligentní, ale někdy nezvládala úkoly, které jiným lidem nedělaly problémy. Většinou šlo o činnosti, při kterých bylo třeba koordinovat víc pohybů a vjemů. Tanec jí šel stejně špatně jako jízda na koni. Rozhodl se, že musí zasáhnout.

„Pusť mě za volant, abych si to taky zkusil,“ řekl vlídně sestře a vrhl významný pohled na Nellie. „Tohle se teď nemusíš učit, Mario, stejně budeš pracovat hlavně v ambulanci malých zvířat. Máme na všechno spoustu času. Jak to šlo tobě, Nellie?“

Nellie šlo řízení auta docela dobře. Byla pozorná, klidná a především motivovaná, aby se naučila řídit co nejrychleji. I když měla ráda malá zvířata, už se nemohla dočkat výjezdů na venkov. Kdyby nezvládla řízení, musela by sedět doma. Proto velmi soustředěně poslouchala Cedrikovy pokyny, snažila se všechno si zapamatovat a velmi obratně se jí dařilo všechno správně provést. Také s Bernhardem byl mladý učitel spokojený. Walter si vzpomněl na pokyny šoféra hraběnky von Albrechts a blýskl se svými starými vědomostmi, které uměl uplatnit v praxi.

„Přesto bychom se asi neměli hned vydat do Aucklandu,“ usoudil a nakonec jel s Nellie jen do Onehungy. Doufal, že tamní lékárna bude mít potřebné léky na skladě nebo jim je objedná.

To byl rozumný kompromis. V Onehunze nebyl tak hustý provoz a všichni řidiči se navzájem znali. Nováček tu mohl počítat s určitými ohledy.

Maria s Bernhardem si zatím prohlédli prostory budoucí ambulance malých zvířat, pro kterou jim Mia uvolnila starou prádelnu. Zjistili, že ji budou muset ještě trochu upravit a Bernhard se rozhodl pustit se do renovace vlastními silami.

„Já můžu vymalovat,“ přidala se Maria. Nellie kdysi v Berlíně trvala na její pomoci, když spolu připravovaly místnosti pro ordinaci. „A taky sestavit klece. Je mi to líto, že mi nejde řízení.“ Mariu, vždycky vzornou žačku i studentku, pokaždé hrozně trápilo, když v něčem selhala. „Já vidím všechno najednou, víš, silnici, volant a pak ještě musím dávat pozor na směr, na značky a na lidi, kteří se hýbou, a na jiná auta. Pak nevím, co je důležité, co mám udělat nejdřív, a ještě k tomu ten hluk a Cedrik celou dobu mluví, navíc aglicky, a…“ Bojovala se slzami.

Bernhard něžně uchopil její ruku. Lehký dotek ji obvykle dokázal uklidnit, naopak objetí ji rozčilovalo.

„To nevadí, Mario. Nemusíš všechno zvládnout hned první den.“

„Ale ano! Protože když to nedokážu, tak se zase budu chtít schovat ve skříni. A to… to je dětinské.“

Maria měla ve zvyku zalézt pod deku, když měla strach nebo ji nějaká situace vyvedla z míry. V extrémním případě se nasoukala do malých stísněných prostor.

Bernhard se usmál. „To nevadí, šatní skříň v našem bytě je dost velká. Vůbec nebude vadit, když si tam uděláš své doupě. Nikdo to nebude vědět. Jen já.“

Maria se k němu přivinula a samotnou ji překvapilo, že to dělá čím dál častěji.

„Moc tě miluju,“ řekla tiše.

„A já tebe,“ ujistil ji Bernhard. „Ať už se to auto řídit naučíš, nebo ne.“

Kapitola 5

Lékárník v Onehunze byl mladý a ochotný. Nellie mu vysvětlila, co potřebuje, a on jí hned namíchal nejrůznější veterinární léky. Dokonce měl na skladu i prostředek na odvšivení psů.

„Ten si lidé nemůžou koupit sami?“ zeptal se Walter.

Nellie mu odpověděla dřív, než mu to stihl vysvětlit lékárník. „Můžou, ale nedělají to. Mnozí si ani nevšimnou, že mají úplně zavšiveného psa. A často to nejsou pouze majitelé, kteří drží psa jen na dvoře a nepouštějí ho do domu. Už jsem se setkala i se zavšivenými domácími mazlíčky. Někteří páníčci si ani nevšimnou, že jsou pokousaní od vší. Pak jim je to trapné, když přijde návštěva.“

Nellie se tímto prostředkem vydatně předzásobila a navíc koupila mast na kopyta a olej na zbraně.

Walter se zasmál, když to viděl. „To se pořád používá? Ve válce jsme tím ošetřovali koně.“

Nellie přikývla. „Pořád to nejlíp zabírá na svědění, čiští se tím uši a ošetřují i menší rány.“

Dalších pár věcí, jako provazy a kovářské nářadí, které budou potřeba k ošetřování velkých zvířat, koupili v železářství. Lékárník jim ukázal, jak se tam dostat.

Walter a Nellie se vraceli domů pyšní na to, co všechno pořídili. Auto bylo plné obvazů, léků a dalších veterinárních potřeb.

„My používáme místo oleje na zbraně olej z manuky,“ vysvětlila jim Mia později, když si prohlížela jejich nákup. „To je opravdový všelék. Maorové jím léčí všechno možné, především kožní nemoci. Pak vám přinesu skleničku, abyste ho mohli vyzkoušet. A med z manuky je skvělý proti nachlazení.“

Nellie jí vyprávěla, že už si v městečku udělali první známosti. V lékárně se potkali s doktorem a představili se, v železářství pak s několika farmáři z okolí.

Všichni měli velkou radost, že do kraje dorazili další zvěrolékaři, i když je trochu udivilo, že povedou veterinární praxi ve třech.

„My bychom byli šťastní i za jednoho zvěrolékaře,“ řekl jim jeden chovatel ovcí. „Nevím, jestli naše zvířata uživí rovnou tři doktory.“

Každopádně si s nimi hned domluvil termín návštěvy, protože měl několik nemocných zvířat.

„Určitě se rychle roznese, že jste tady,“ ujistila je Mia. „Co budeme dělat zítra? V neděli ve stáji pracuje jen půlka osazenstva, takže vám nikdo nebude k ruce při stavbě stěny v ambulanci malých zvířat.“ Maria a Bernhard se totiž rozhodli rozdělit prostor na dvě místnosti. „Můžu vám jednoho pomocníka uvolnit až v pondělí. Pokud s tím tedy nechcete nebo nemůžete začít sami, co byste řekli na malou procházku? Nellie a Waltře, někdy bychom si taky měli vyjet na koních po okolí. Musíte vidět deštný prales, abyste pochopili, kam jste se to dostali!“

„Třeba bych mohl dát dětem první lekci jízdy,“ nabídl se Walter.

Miu to očividně potěšilo. „To by bylo hezké, přijede i Cedrik. Vždycky v neděli pomáhá ve stáji. Takže program je hotový – ráno projížďka, odpoledne vyučování. Snídaně bude v osm!“

Nellie poznamenala, že by nechtěli být na obtíž. V městečku nakoupila potraviny. Mia jen mávla rukou: „Nás nerušíte, jsme rádi, že máme tak milou společnost. A jak jste slyšeli, můj otec se na vás taky těší. Doprovodíte nás příští sobotu k němu na návštěvu? Jeho hospodyně vaří naprosto skvěle.“

Všichni čtyři jí to rádi slíbili a i tento večer se nechali pozvat na večeři. Tentokrát byla ještě neformálnější než předchozího dne. April u stolu opěvovala Erlköniga. Visela Waltrovi na rtech, když vyprávěl o hřebci a jeho dostizích, a pak také, ovšem mnohem méně podrobně, o své práci profesionálního tanečníka.

„Musíte mě naučit charleston!“ vyhrkla nadšeně. „Máme přece ty gramodesky, viď, mami?“

Mia s úsměvem přikývla. „Ale my zaměstnáváme Waltra na zajíždění koní,“ napomínala dceru. „Ne jako učitele tance. Musíme se tedy zeptat, jestli má chuť učit tě i tancovat. To vůbec není samozřejmé. Určitě bude chtít trávit čas se svou ženou.“

Nellie obdivovala její empatii. Mia von Gerstorf si musela všimnout, že jí byla zmínka o bývalém Waltrově zaměstnání nepříjemná. Obdařila Miu úsměvem.

Příštího rána Nový Zéland potěšil své obyvatele slabým zimním sluníčkem. Stačilo to k tomu, aby krajina kolem Epona Station vypadala ještě působivěji než při jejich příjezdu. Nellie připadalo, že jede snovou krajinou, kde se paprsky slunce prodírají střechou z větví a obřího kapradí a vykreslují zvláštní vzory na zemi pokryté všudypřítomnou zelení. Koně kráčeli po sotva viditelných stezkách mezi stromy, kterými prorůstaly další rostliny. Přes bezpočet odstínů zelené padaly malé i velké vodopády. Koně Mii, Nellie a Waltra přes ně klidně procházeli a tříletá klisna, kterou si vybrala April, je vesele přeskakovala. Miina dcera ty skoky bravurně zvládala, komentovala je veselými výkřiky „Hups!“ a „Hopsa!“ a bez ustání něco vykládala. Nellie a Walter by si všechnu tu nádheru raději vychutnali v tichu a zamyšlení.

Procházka Marii a Bernharda mohla být taky romantická, ale když se jezdci vrátili na Epona Station, byli už oba zpátky. Maria se pak neobjevila ani na obědě a Bernhard vypadal znepokojeně.

„Na Mariu je toho všeho trochu moc,“ prozradil později Nellie. „Je tady všechno tak jiné než v Německu, nenachází tu nic známého, o co by se mohla opřít. Je to překrásná země, ale nejspíš si připadá, jako by byla hozená do studené vody, a má strach, aby se neutopila.“

Nellie chápavě přikývla. „Dej jí čas,“ poradila mu. „Počkej, až dorazí zařízení ordinace. Pak si bude moct zase přesně třídit skalpely a operační nástroje a všechno uspořádat stejně jako v Berlíně. To jí dá jistotu. Přizpůsobili jste ten půdorys co nejvíc tomu, který jsme měli v naší berlínské ordinaci?“ Bernhard přikývl. Maria skutečně trvala na tom, aby postavili stěny přesně tak jako doma. „No tak vidíš,“ pokračovala Nellie. „To bude v pořádku, neboj. Když jsme se tenkrát přestěhovaly do bytu v Berlíně, byla taky nejdřív úplně bez sebe. Pak si ale na všechno docela rychle zvykla. Půjdeš teď za ní, nebo se jdeš se mnou podívat na Waltra, jak dává dětem hodinu jízdy?“

Walter už shromáždil své žáky na cvičišti a Nellie si hned všimla, že jak April, tak Cedrik sedí na nejstarších a nejzkušenějších koních. Jen Jonathan musel zase bojovat se svým malým hřebcem, který ale tentokrát vypadal, že bude spolupracovat. Protože koně April a Cedrika byly klisny, tak neměl soka, s nímž by mohl bojovat.

„April jezdí na tvé Medee?“ zeptala se Nellie Mii s úsměvem.

Majitelka hřebčince stála na okraji cvičiště a vypadala nervózně. Nellie ji docela chápala. Taky by byla rozčilená, kdyby se musela dívat na svou dceru při tréninku. Píchlo ji u srdce, když si uvědomila, že jí nebude dopřáno být při prvním vystoupení Grietje jako pianistky nebo houslistky. Doprovodí ji jen Phipps a ten si bude okusovat nehty – pokud to ovšem nemají houslisté přísně zakázané.

Mia přikývla. „Ano, ta klisna je jedna z nejlépe vycvičených koní, co máme. Mladá zvířata učíme jen základům, než je předáme novým vlastníkům. Ale od Medey a Valerie se April s Cedrikem můžou něco naučit. Koneckonců jde o jezdecké umění – nejen o to, aby nespadli.“ Zasmála se. „Udržet se nahoře, to už umějí. Sedí pevně jako opičky. Dokonce i Jonathan.“

Chlapec opravdu nespadl ani včera, když jeho poník vyváděl. Navíc dnes se zjevně víc soustředil. Dokonce i April přestala s věčným švitořením a koncentrovala se na pokyny učitele jízdy. Byl na ně pěkný pohled. Všichni koně chodili spořádaně za sebou a jezdci na nich pevně seděli se vzpřímenými zády.

Přihlížející soustředěně sledovali výuku, takže si všimli lehké doktorské bryčky až ve chvíli, kdy Hurricane zařehtáním pozdravil malého hezkého ryzáka, který byl zapražený do povozu. Způsobně zastavil na místě, zatímco se jeho pán ztěžka zvedal z kozlíku. Potřeboval berle, aby se dobelhal k Mie a Nellie.

„Edwarde!“ zvolala Mia překvapeně a bylo zjevné, že není návštěvou moc nadšená. Nellie ji už znala dost dobře na to, aby za jejím přátelským pozdravem rozeznala antipatii. „Co tě sem přivádí? Počkej, hned ti najdeme nějakou židli!“

Ta se sice nenašla, ale u cvičiště stála lavice, kterou Cedrik, April a její bratr používali, když nasedali do sedel. Muž pozdravil Miu a s úlevou klesl na lavici. Až poté se formálně představil Nellie.

„Edward Rawlings,“ řekl s lehkou úklonou hlavy. Měl tmavě plavé vlasy, nebyl moc vysoký, i když na první pohled to mohl být klamný dojem, protože byl stále trochu ohnutý, a jeho kulatou tvář brázdily vrásky. Pohlížel na Nellie modrýma přívětivýma očima. „Z Rawlingsovy farmy, tedy z Baroness Stud.“ Jméno hřebčince vyslovil s patrnou nechutí.

Nellie se usmála. „Už jsem o vás slyšela, chováte tady nedaleko dostihové koně, viďte? Doufáme, že vaši koně budou brzo patřit k našim pacientům.“ Byla na sebe pyšná, že dala dohromady ty věty v angličtině, i když zněly trochu neohrabaně.

Rawlings mávl rukou. „Za koně odpovídá Willie. Ale jistě se s vámi spojí. Já jsem jen chtěl… Tedy, jde mi o výuku jízdy. Jak vidím, tak už je v plném proudu.“ Cože, výuku jízdy? Nellie na něho vrhla překvapený pohled. Edward Rawlings se přece na koni nemůže udržet! Trochu smutně se na ni usmál, když si všiml údivu v jejích očích. „Ale ne, nejde o mě. Myslel jsem na Alexe.“ Obrátil se na Miu: „Kdybyste proti tomu nic neměla, rád bych vašeho nového trenéra požádal, aby přibral na hodiny výuky i mého syna. Jezdí sice naše dostihové koně, to mu jde docela dobře, ale drezura… umění jízdy… Naučil jsem ho všechno, co umím, jenže toho moc není. Já jsem byl důstojník, víte,“ řekl Nellie. „Tohle je zranění z války.“ Ukázal na své nohy, nebo snad protézy. Nellie to nedokázala určit. „V novozélandské armádě vás ale hlavně naučí, abyste se udržela na koni. Říkalo se nám rough riders, drsní jezdci. Odvážní a rychlí. Ale ne vždycky na nás byl hezký pohled.“

Zahleděl se na cvičiště, kde Walter právě vysvětloval April, jak dělat cvik, kterému se říká dovnitř plec, a Jonathan jeho pokyny překládal Cedrikovi. Dívčina klisna se díky jejím správným pokynům úplně roztančila.

„Pro mě za mě, ať Alex klidně přijde,“ přinutila se Mia k odpovědi. „Můžeme mu půjčit nějakého dobře vycvičeného koně. Alespoň pro začátek, později už bude jistě chtít jezdit na svém vlastním.“

Edward se trochu zamračil. „Obávám se, že jeho Shelley se na drezuru moc nehodí.“

V Miině tváři se mihl náznak úsměšku, hned ho však potlačila. „Musíte si o tom promluvit s Waltrem,“ podotkla odměřeně.

Nellie ujistila Edwarda Rawlingse, že její muž jistě nebude nic namítat proti dalšímu žákovi.

„Promluvím si s ním, hned jak skončí hodinu,“ rozhodl se Rawlings a pokračoval ve zdvořilé, i když trochu nucené konverzaci s Miou.

Vyptával se jí na Julia, který se měl vrátit přibližně za osm týdnů. Dostávalo se mu stručných a obecných odpovědí, podobných jako byly jeho otázky. Ano, Juliovi se daří dobře, koupil pro Epona Station dvě hezké teplokrevné klisny. Mia se stejně zběžně zeptala na Wilhelminu, zřejmě jeho ženu. Willie se také daří dobře, zněla odpověď Edwarda Rawlingse, připravuje teď slibného koně na dostihovou sezonu. Oběma se zjevně ulevilo, když Walter zakončil hodinu a přišel k ohrazení cvičiště.

Mia představila Rawlingse jako jejich souseda, ten zopakoval svou prosbu a Walter ho podle očekávání ujistil, že je ochotný učit jeho syna na jakémkoli koni.

„Jestli ale na mě nebude útočit,“ dodal s úsměvem.

Rawlings se zazubil. „No to snad ne. Kdy tedy může Alex přijít? Dáváte hodiny jen o víkendu nebo taky po vyučování?“

Walter to ještě s Miou neprobral, ale všichni se rychle domluvili, že výuka bude probíhat každé úterý, čtvrtek a sobotu. Alex se měl poprvé připojit ve čtvrtek, protože začátkem týdne se chtěl Walter důkladně seznámit s provozem farmy. Poté se Rawlings rozloučil. Mia ho na čaj nepozvala.

Nellie překvapila i reakce dětí na svého budoucího spolužáka.

„Alex? Snad ne s tou jeho legrační Shelley,“ poznamenala April a pohrdlivě se zašklebila.

„Stejně sem chce jen proto, aby tě obletoval,“ utrousil Cedrik. „April sem, April tam… Už mi dost leze na nervy, když ho musíme vozit do školy…“

„Že by tady někdo žárlil?“ otočila se Nellie k Mie. Už dřív si všimla, že má Cedrik o April zájem.

K jejímu překvapení se Mia nezasmála. „April se o Alexe nezajímá,“ poznamenala chladně. „Ti dva se vždycky nesnášeli. A pochybuju, že se to někdy změní. I když z něho vyrostl docela milý mladík. Edward má na něho dobrý vliv.“

Víc už k tomu neřekla a Nellie nevěděla, co to mělo znamenat. Že by ještě jedno nevlastní dítě? Edward Rawlings o něm mluvil každopádně moc hezky a návštěva statku Epona Station pro něho jistě nebyla snadná, jak z čistě fyzického hlediska, tak i vzhledem k napětí, které nejspíš mezi oběma rodinami panuje.