JSEM ZLATÝ KRIPL

David Drahonínský, Veronika Macková

Text © David Drahonínský, Veronika Macková, 2023

Photos © Český paralympijský výbor, archiv Davida

Drahonínského, 2023

Cover photo © Petra Šebestová, 2023

ISBN 978-80-242-8725-6

Obsah

PŘEDMLUVA

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

OČIMA PŘÁTEL

ŠÁRKA PULTAR MUSILOVÁ

VLADIMÍR KOPECKÝ

PŘEDMLUVA

(JIŘÍ JEŽEK)

Poslední dobou až podezřele často slýchám, že jsou lidé málo odolní. Že se psychicky hroutí z každé maličkosti, fyzická kondice dnešních čtyřicátníků je doslova tristní, že s prvním podzimním počasím se hned plní ordinace lékařů. Asi je to pravda. Většina lidí v produktivním věku žije v přílišném pohodlí. O dětech nemluvě. Ty se možná nevědomky snažíme rozmazlovat a hýčkat ještě víc.

Bohužel místo toho, abychom si vážili životního komfortu, který naše generace zažívají, sklouzáváme k lenosti a rozmazlenosti. Logicky to vede k té zmiňované nízké odolnosti. No a při první krizi se to projeví sobeckostí, zoufalou obranou vlastního pohodlí. Lidé jsou podráždění, málokdo je ochoten slevit ze své životní úrovně, i když občasná společenská nebo ekonomická situace objektivně jistou míru skromnosti vyžaduje. Naakumulovaný stres pak plodí špatnou náladu přerůstající v chronické deprese, lidé jsou fyzicky nemocní a celkově nešťastní.

Ale zase tak úplně zlé to naštěstí není. Jsou mezi námi totiž tací, kteří mají téměř neustále úsměv na tváři a z nichž doslova září světlo optimismu. Tihle lidé si dokáží vážit každého dne, jsou vděční za komfort, který prožíváme.

Vždyť z dlouhodobého hlediska si žijeme opravdu nejlépe v historii. Netrpíme hlady ani zimou, nemusíme se bát, že by nás chtěl někdo připravit o život, můžeme si vybrat práci, smíme cestovat po celém světě, můžeme se neustále učit nebo pěstovat nejrůznější koníčky. A i když je nejhůř, nezůstaneme v tom sami. Zdravotnictví umí téměř zázraky, věda pomáhá zmírňovat většinu katastrof a společnost obecně je velice vstřícná, což je vidět v případě velkých krizí. Máme se zkrátka dobře.

Paradoxně si to ale nejčastěji uvědomují lidé, kteří něco nebo někoho ztratili, něco těžkého prožili nebo se ve svém životě museli vyrovnat s nepříjemnou překážkou. Jistě, nemusíme zrovna přijít o nohy, abychom si vážili svobody pohybu. Není nutné bojovat s rakovinou, abychom si užívali každého dne. A rozhodně není nezbytné přijít o partnera, abychom dokázali ocenit životní lásku. Naopak. Je snadné a obrovsky obohacující nechat se inspirovat. Takovou inspirací nám mohou být lidé, kteří svůj těžký moment zvládli. Ti, kteří svůj život opravdu žijí.

Většinou mého života prostupuje sport. Sportovci jsou často symbolem překonávání obtíží, příkladem odhodlání a silné vůle, vzorem cesty k úspěchu. I mě naučil sport pracovitosti, vytrvalosti a neustálému hledání hranice, jak se zlepšovat. Jsem vděčný, že mi život nabízel inspiraci od těch nejlepších a nejsilnějších.

Častokrát právě ti, kteří na jedné straně rozdávali radost milionům fanoušků, měli svůj život plný překážek, bolesti a protivenství. Přesto zůstávali zářivými hvězdami optimismu a dobré nálady. Za všechny vzpomenu fenomenální gymnastku Věru Čáslavskou a cyklistu Honzu Veselého. Díky nim jsem chápal, jak důležité je předávat dál úsměv, pokoru a životní elán.

A právě životní elán jsem čerpal i mezi svými parťáky z paralympijského týmu. Handicapovaní sportovci jsou totiž přesně tou skupinou, která by mohla optimismus a vnitřní sílu vyučovat. Možná to zní jako klišé, stejně jako to okřídlené spojení „překonávání překážek“, ale popište to lépe…

Jedním z těch nejvýraznějších a nejvýznamnějších kolegů z českého paralympijského týmu, který v mých očích nejlépe naplňuje definici inspirativní osobnosti, je bezesporu David Drahonínský. Měl jsem tu čest být u jeho první zlaté paralympijské medaile v Pekingu. Už tehdy na mě obrovsky zapůsobil.

Viděl jsem jeho zklamání ze stříbra v Londýně a v Riu. I když zklamání… Kdo může říci, že mu jen o pár milimetrů unikla pozice nejlepšího na světě? Ale stejně, viděl jsem, že David je šampion, který neustále hledá cestu k dokonalosti. Jeho světové rekordy mluví jasně. Ví, co chce, a ví, že si za tím musí jít sám. Nikdy jsem od něj neslyšel výmluvy, nikdy si nestěžoval.

Proto jsem věřil, že ještě jednou tu zlatou paralympijskou medaili vybojuje. Stalo se tak v Tokiu. Jeho cesta za sportovním mistrovstvím ale určitě nekončí. Přesto už teď může sloužit jako obrovská inspirace.

Jeho životní příběh je v mnohém neuvěřitelný. Proto i tahle knížka je plná sebeironie a humoru, stejně jako nezlomné životní energie!

Davide, díky za to!

KAPITOLA 1

TY UŽ NIKDY CHODIT NEBUDEŠ

Probudil jsem se a stál u mě doktor, který se mě vyptával, jestli si pamatuju, co se stalo. Já měl v hlavě plno myšlenek a scénářů. Jako první mě napadlo, že v baráku bouchl plyn a já jsem to jako jediný přežil. V ten moment se mi honily hlavou i další podobný věci a já si uvědomil, že v baráku plyn vůbec nemáme. Byl jsem hodně zmatený a vlastně jsem si nepamatoval, co se přesně stalo.

Pak přišla od doktora ta otázka, na kterou nikdy nezapomenu. Ptal se mě, jestli dokážu pohnout nohama. Nedokázal jsem to! Ruce jsem sice zvednul, ale prsty jsem hýbat taky nemohl. Prostě to nešlo. Pravou ruku jsem měl navíc zlomenou, takže jsem ji měl v dlaze a nemohl jsem hýbat zápěstím. Cítil jsem se jako vězeň ve svém vlastním těle. Bylo toho docela dost na první probuzení a pak jsem zase usnul.

Mé druhé probuzení bylo na áru, kam za mnou přišli oba rodiče. Bylo na nich hodně vidět, že chtějí brečet, ale přede mnou to udělat nechtěli, aby vypadali jako ti silní. Podle mě si pak pobrečeli na chodbě nebo doma a není se čemu divit. Byl jsem před úrazem docela neposedný dítě a teď mě viděli jen ležet na posteli a moje vyhlídky nebyly nejlepší.

Měl jsem v puse dýchací přístroj, takže jsem nemohl pít, jíst, mluvit, prostě nic. Jediný pohyb, který jsem měl stoprocentně pod kontrolou, byl pohyb očima. Nebylo to rozhodně růžový, ale aspoň byly na áru pěkný sestřičky, po kterých jsem mohl koukat. Hodně jsem sledoval taky hodiny, které jsem měl v pokoji, a dost často jsem očima tlačil ručičky, aby čas utíkal rychleji a já měl třeba návštěvu nebo aby přišel doktor, prostě aby se něco dělo. Tehdy jsem i poprvé slyšel, co se skutečně stalo.

Občas jsem býval náměsíčný a ten den jsem došel na balkon a přepadl přes zábradlí ze třetího patra. Najednou začal prý štěkat pes a brácha mě viděl, jak ležím pod balkonem, a pak přiběhla i máma. Já si to vůbec nepamatuju, ale oba byli u toho, když mě odvážela sanitka. Brácha byl tehdy třináctiletý kluk, což není úplně ideální doba, aby se vám zrakvil starší brácha a skončil na vozejku. On mě navíc našel jako první, což asi taky nebyl nejhezčí pohled.

Nikdy mě nenapadlo, že ta moje náměsíčnost je tak vážná. Máma mě sice občas v noci odchytla a ráno mi u snídaně vyprávěla, že mě potkala, jak jdu do skříně, a já jí prý říkal, že jdu čůrat. Tak mě otočila směr záchod, já se vyčůral a šel jsem spát.

V ten moment, když mi to vyprávěli, tak mi to přišlo, jako kdyby se to odehrávalo ve špatném snu, který ale nekončil. Rodiče mi sice říkali, že to chce všechno čas a že se to třeba může zlepšit, nebo dokonce vrátit do stavu před nehodou, ale já jsem věděl, že to tak rozhodně být nemusí. Byl jsem v obraze, jak to se mnou vypadá, protože jsem se ptal doktorů.

Nedokázal jsem kvůli dýchacímu přístroji mluvit, ale s pomocí sestřičky jsem ukazoval prstem na tabulku s písmenkama, abych se nějak dorozuměl. Sestřička byla dokonce tak dobrá, že po pár písmenkách uhodla většinou velmi rychle celé slovo. Škoda že jsme si to tehdy před těmi 20 lety nenechali patentovat jako pozdější vynález T9, který se nacházel v mobilních telefonech.

Doktor mi tenkrát řekl, že mám poraněnou míchu, ale že to chce čas a musím počkat, až ten otok splaskne. Až potom se prý dala vyřknout nějaká diagnóza, ale pořád tam visela ta špatná vyhlídka, že budu do konce života jenom ležet s dýchacím přístrojem. Během pobytu v nemocnici se samozřejmě neřešila jen mícha. Měl jsem další komplikace. Po pádu mi museli odebrat slezinu a játra jsem měl hodně roztrhaná, takže ta mi museli sešít.

Když mě vezli na rentgen kvůli kontrole mých vnitřních orgánů, tak mě naložili na postel, celého mě přikryli, jen hlava mi koukala, a jak bylo venku hezky, tak jsem si nepřál nic jiného než být venku na vzduchu. Těšil jsem se, až konečně vypadnu z nemocnice, a to už napořád.

Před úrazem jsem hrál fotbal, ale tam jsem spíš seděl na lavičce. Jako by mě můj tehdejší trenér připravoval na to, že už budu sedět do konce života, jen jsem o tom tenkrát ještě nevěděl. Kromě fotbalu jsem hrál také hokejbal, ale nejvíc mě bavilo taekwondo, kterému jsem se začal hodně věnovat. V Třeboni, kam jsem dojížděl, byla super banda lidí. Taekwondo mi dalo do života hodně i po úraze.

Pokud jste hodně cvičili, tak to bylo vidět na technice, na sestavách i v tom bojovém umu, což mi pak následně pomohlo i v lukostřelbě. Jeden fyzioterapeut mi ještě na áru řekl, že si můžu sestavy taekwonda cvičit se zavřenýma očima a představovat si, jak ten sport pořád dělám. A tak jsem s tím začal. Myslel jsem si, že si v nemocnici tak čtrnáct dní poležím, otok splaskne a já zase začnu chodit a vrátím se ke sportu.

Měl jsem obrovské štěstí na lidi, kteří se o mě na tom áru starali. Neříkám, že skákali a dělali stojky, aby mě rozesmáli, ale dalo se s nimi normálně bavit, i když celá ta situace nebyla úplně veselá. Vždycky mi navíc dávali reálný odpovědi, takže mi nemazali med kolem huby, což jsem potřeboval.

Když mě z ára předali na úrazovku, byla tam dvě speciální lůžka, aby se pacienti neproleželi a neměli dekubity. Na jedné posteli ležela paní a druhé lůžko bylo určené pro mě. Paní byla už o hodně starší než já a moc si se mnou nepovídala. Nakonec jsem na tom pokoji skončil sám a sledoval jsem už jen strop a skrz takový ty skleněný kostky jsem čuměl ven, jak se tam láme světlo, a pozoroval jsem, co se tam mění.

Kluk, který byl zvyklý vstávat ráno v šest, uběhnout pět kilometrů se psem, aby dal do odpoledne pokoj, pak letěl na zájmové kroužky, do skautu nebo mezi dobrovolné hasiče, byl najednou pryč. Já jsem těch aktivit dělal strašně moc. Vracel jsem se domů až v osm večer, když zapadlo slunce. Tenkrát naštěstí nebyly žádné sociální sítě. Počítač jsme doma sice měli, ale když bylo hezky, tak mě nezajímal a nehrál jsem ani žádné hry.

A najednou člověk jenom leží a nemůže nic. Nemůže se podrbat, nemůže se otočit, když se chce napít, tak musí zazvonit na zvonek, což byl výkon skoro na paralympijskou medaili, abych to vůbec zvládl s těma chromýma rukama. Pořád se mi honily myšlenky na to, co budu dělat, když budu na vozíku s postiženýma rukama, ale pak přišel den, kdy mi začal cukat palec na noze.

Jak jsem ležel na posteli, tak jsem to viděl na vlastní oči a říkal jsem si, že je to super. „Prý na vozíku… ty vole, debilové, takhle mě strašit…“ Byl jsem nadšený z toho, že už se mi nohy začínají hýbat. Úplně mě to nabilo energií a začal jsem věřit, že to půjde a že za měsíc prostě půjdu zase na trénink.

Ale pak byla vizita a přišla hromada doktorů v těch bílých fracích.

„Tak koho tady máme?“ ptal se doktor a já s nadšením odpovídal: „Drahonínský! A pane primáři, hýbu nohama!“ Já měl takovou radost, když jsem mu to oznamoval. Jako když dostane malý kluk nové autíčko na dálkové ovládání nebo nějakou jinou vysněnou hračku.

Doktor se na mě podíval, zvedl peřinu, moje palce furt tak cukaly a já jsem si v duchu říkal: „Tak co, ty kreténe, čumíš, co? Já budu ten jeden ze sta tisíců, který tady odtud prostě odejde po svých. Brady vám spadnou až na zem, budete koukat.“

Primář se jen otočil a s kamennou tváří, bez jakékoliv empatie, mi řekl, že to jsou jen křeče, a dodal větu, která se mi pak dlouhé týdny stále vracela: „Ty už nikdy chodit nebudeš!“

Ono to zní, jako kdyby to bylo divadlo, závěrečná scéna bez šťastného konce. Primář byl traumatolog. Tehdy byl opravdová kapacita, což jsem se dozvěděl až později. Právě on dával osm hodin dohromady moje tělo, které po tom pádu vypadalo jako puzzle. Tenkrát ta myšlenka, že budu chodit, byla jako plamínek na sotva hořící svíčce a on ho nemilosrdně sfoukl. Nebo jako by si olízl prsty a udělal tsss… zatípl ten knot a odešel.

Ten okamžik si pamatuju naprosto přesně, protože jsem brečel celý zbytek dne. Slzy mi tekly najednou nonstop. Vzpomínám si, že za mnou přišla sestřička a ptala se mě, proč brečím, tak jsem jí odpověděl, že je to kvůli tomu, že už nikdy nebudu chodit.

Podívala se na mě a odpověděla mi, že ona zase v životě nebude mít děti a taky kvůli tomu nebrečí celé dny. Já si v duchu říkal. „Ty vole, ty krávo pitomá, co tady srovnáváš to, že ty nemůžeš mít děti, s tím, že já nemůžu chodit? To je úplně nebe a dudy.“

Ale s odstupem času si člověk uvědomí, že každý si nese v životě nějakou tu svoji nespravedlnost nebo bolístku. Všichni máme něco, co nás trápí nebo co bychom chtěli, po čem toužíme, ale nemáme to. Od té doby jsem sice přestal myslet na to, že bych to někdy rozchodil, ale nepřestal jsem tomu věřit!

Aby těch špatných zpráv nebylo málo, tak mi sdělili, že mi pochroumaná ruka srostla špatně. Musel jsem znovu na operaci, při které mi ji znovu zlomili a dali mi do ní šrouby, aby srostla už konečně dobře. Na doktory jsem se ale nikdy nezlobil, protože se po nehodě snažili o to, aby mi zachránili život, takže ruka byla v té době fakt nepodstatná.

Větší bolest jsem ale v životě nezažil. Po probuzení jsem se hned začal těšit na růžové prášky proti bolesti a také na injekce, které mi ale mohli píchat jen jednou za šest hodin. Ruku jsem musel mít zafixovanou dva měsíce a naštěstí srostla už správně.

V té nemocnici jsem ležel hodně dlouho a pak mě z Českých Budějovic převezli do Prahy. My jsme tehdy žili v jižních Čechách v Suchdole nad Lužnicí, ale taťka už byl nějaký ten pátek zaměstnaný v Praze u městské policie a měl zažádáno o byt.

Všichni jsme se těšili, že se přesuneme do hlavního města. Já jsem se před tou nehodou nemohl dočkat nové výzvy v podobě dalšího týmu. Říkal jsem si, že v Praze můžu dělat taekwondo na vyšší úrovni nebo líp. To se mi ale samozřejmě nepovedlo. Mezitímco jsem ležel ve špitále, se rodiče s bráchou i ségrou přestěhovali.

Úplně se mi proměnil okruh známých a kamarádů. Když jsem byl v nemocnici v Českých Budějovicích, tak za mnou pár spolužáků dorazilo, ale pro mě to nebylo úplně příjemné. Uvědomoval jsem si, že mě vidí v tom bídném stavu. Byl jsem prostě lazar, který se sám ani nenapije. Pak nastaly i okamžiky překvapení. Měl jsem třeba sestřenici, se kterou jsme se moc nevídali, ale jak jsem později ležel v Praze v nemocnici, tak za mnou chodila snad každý druhý den, což bylo až neuvěřitelný. Naopak třeba lidi, které jsem znal před úrazem dobře, jsem vůbec nevídal. Spolužáky, kamarády, nikoho. Občas se ty životy zamíchají.

Bylo mi tenkrát šestnáct, takže jsem nemohl čekat, že stejně staří kamarádi sednou na vlak a pojedou 200 kilometrů do Prahy do nemocnice, když ani nevěděli, kde jsem ležel. Tenkrát nebyly nejen ty sociální sítě, ale ani telefony nebyly tak rozšířené. Ale pamatuju si, že jsem si v té době říkal, že musím zabrat a něco v životě dokázat, abych těm lidem, které jsem znal před úrazem, předvedl, že i na tom vozíku se dá nějak žít.

Když jsme si jednou s bráchou povídali v parku před nemocnicí, tak se ke mně otočil a řekl mi, že je rád, že jsem postižený jen fyzicky, a ne mentálně. To jsem bral jako plus. Mohl jsem vlastně dopadnout daleko hůř. Spadl jsem ze třetího patra a praštil jsem se i do hlavy. Byl zázrak, že jsem to přežil a neměl jiné následky než to, že jsem skončil na vozíku a s chromýma rukama. Asi při mně stálo štěstí. Poznával jsem lidi ve svém okolí, mohl jsem normálně přemýšlet, nedělala mi problém komunikace, hlava mi fungovala stoprocentně, jen jsem měl zkriplený tělo.

Těšil jsem se na to, až mě poprvé posadí do vozejku, protože už mě fakt nebavilo jen ležet a koukat do stropu. To nastalo až po třech měsících a byl to prostě brutál. Nejprve mě stavěli s celou postelí. Vždycky mě přivázali a dali s postelí do úhlu šedesáti stupňů, a když jsem tam takhle stál pár minut, tak se mi začala točit hlava a hned jsem šel do mdlob i na tom lůžku.