Zapomenuté

osudy, zločiny

a tajemství

2. světové války

Text © Martin Brabec, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8971-7

Obsah

Předmluva

Atentát na Heydricha. Mýty, legendy a tajemství

Ďáblův advokát a jeho život na hraně

Záhada tragédie Českého Malína

Hurvínek kontra gestapo

Literatura, zdroje

Poděkování

O autorovi

Předmluva

Jsou všude okolo nás. Někdy je připomene letmý pohled do pozapomenuté knihy, černobílá fotografie, kresba na už téměř rozpadajícím se zažloutlém papíře, vězeňský moták dochovaný v rodinné pozůstalosti, zaprášený výtisk starých novin založených v nejspodnější poličce antikvariátu, vyprávění pamětníků nebo jen procházka po místech, na kterých se skládaly střípky osudů lidí.

Mohou mít podobu soukromého dramatu, ale také historicky zásadní události.

Na mysli mám příběhy.

Příběhy lidí v neobyčejné době.

Příběhy, které se odehrály před osmi desítkami let. V době, kdy se – slovy spisovatele a scenáristy Zdeňka Svěráka – „sváděl osudový boj o záchranu lidství“; tedy v období druhé světové války. Právě tato léta napsala oněch příběhů bezpočet. Mnohé z nich jsou dnes už takřka zapomenuty, ačkoliv se týkaly třeba i jinak známých osobností.

Tak například generála Ludvíka Krejčího, legionářského hrdiny a v roce 1938 velitele mobilizované československé armády, jehož více než milion vojáků mělo čelit očekávanému vpádu Hitlerových vojsk. Prohlížím si jeho portrét namalovaný na zažloutlém papíře. Žádná dokonale čistá uniforma, ale vězeňský mundúr. A v očích naděje i nejistota, co přinese budoucnost. Je už totiž téměř zapomenuto, že jeden z nejznámějších symbolů odhodlání bránit ohroženou republiku se i přes bedlivé sledování gestapem dostal během nacistické okupace do kontaktu s odbojem a nakonec skončil ve věznici Malé pevnosti Terezín, kde musel dřít ve stavebním komandu a snášet šikanu i bití. V časech teroru takzvané druhé heydrichiády byl pak ale překvapivě propuštěn. Zradil snad? Nikoliv, nacisté s ním ovšem přesto měli své plány…

Nechme o tom promluvit vzácné osobní vzpomínky samotného generála, ale hlavně jeho dceru Marii Žižkovou, roz. Krejčí, která dodnes nevymazala z paměti například situaci, kdy se obávala, že Němci povolená návštěva vězněného tatínka má být jejich posledním vzájemným setkáním před popravou.

Ale posuňme se k dalšímu příběhu, o němž vypráví tato kniha.

Kdo by neznal veselé příběhy loutkových postaviček Spejbla a Hurvínka, které baví nejen dětské publikum už několik generací. A ač to zní podivně, právě i tito dřevění hrdinové stáli v centru zájmu nacistické Bezpečnostní služby – Sicherheitsdienstu – a posléze byli příslušníky gestapa zabaveni a zavřeni do trezoru. Zatčení neunikl ani jejich „duchovní otec“, ředitel proslulé a tehdy jediné profesionální loutkové scény v někdejším Československu, Divadla S+H – Josef Skupa. Čekaly jej měsíce věznění, a to i v obávaném drážďanském žaláři „Matyldě“, která se za války stala pro mnoho českých vlastenců „čekárnou“ na smrt. Zachránil jej paradoxně smrtonosný nálet spojeneckých bombardérů, který Drážďany v únoru 1945 proměnil v dantovské peklo a Skupa spolu s dalšími vězni prchal hořícími troskami zničeného města.

O tom všem mimořádně poutavě vyprávějí nejen samotné Skupovy osobní záznamy, ale také jeho dopisy z vězení, archivní dokumenty a mnoho časem zaprášených vzpomínek jeho blízkých a uměleckých kolegů.

Zatímco o protektorátních osudech Ludvíka Krejčího a Josefa Skupy jste možná příliš nevěděli, o atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha jste jistě četli, viděli a slyšeli mnohé. Nejspíš jste zhlédli i některé z filmových zpracování, ať už to ze zahraniční produkce let nedávných (Anthropoid či Smrtihlav), nebo známý, ještě černobílý ikonický snímek režiséra Jiřího Sequense Atentát z roku 1964. Právě ten, ačkoliv jde v mnoha ohledech o velmi působivé a ve své době průlomové dílo, zapříčinil, že v povědomí Čechů a Slováků zakořenila řada mýtů a legend, které sice s reálnými událostmi roku 1942 mají pramálo společného, ale spousta lidí je dodnes považuje za historický fakt.

Vybavíte si například scénu, kdy parašutista Josef Valčík v podání herce Jiřího Kodeta dává Janu Kubišovi a Josefu Gabčíkovi v osudové zatáčce signál odrazem slunce v zrcátku? Nebo moment, kdy Gabčík vbíhá se samopalem do cesty Heydrichově Mercedesu? Či třeba spektakulární boj statečných parašutistů, kteří v chrámu sv. Cyrila a Metoděje palbou ze samopalů sprovodí ze světa řadu německých dobyvatelů? Nic z toho se ve skutečnosti neodehrálo.

Právě tyto mýty, legendy i vyloženě cílené lži komunistické propagandy jsem detailně probral s renomovanými historiky, kteří se atentátem na Heydricha a vším s tím spojeným zabývají desítky let. Narazili jsme při tom i na zajímavé detaily z tehdejšího německého vyšetřování a díky pomoci odborníka z pražského Kriminalistického ústavu jsme se zabývali také podivnostmi, jež celé tehdejší zajišťování důkazů provázely.

Mimochodem, když už zmiňuji Heydricha, byl to právě tento fakticky třetí nejmocnější muž celé Hitlerovy říše, kdo plánoval, jak si z Prahy udělá své dlouhodobé sídelní město. A tomu chtěl uzpůsobit i jeho podobu…

Procházel jsem se ulicemi jedinečné vilové čtvrti Baba v pražských Dejvicích. Právě zde, v místech, která dobře znám, protože zde řadu let bydlela část mé rodiny, postával 4. prosince roku 1941 jistý zdánlivě nenápadný muž v kabátě s kloboukem na hlavě. Zamyšleně si vychutnával fascinující výhled na Prahu. Tím mužem byl Albert Speer, hlavní architekt Adolfa Hitlera a později hlavně klíčový muž jeho zbrojní výroby. V kulisách pražského funkcionalistického skvostu nepostával sám, po svém boku měl mimo dalších říšskoněmeckých pohlavárů již zmiňovaného Reinharda Heydricha. Společně plánovali, jak z Prahy vytvoří nacistické město budoucnosti. A právě lokalita osady Baba byla z těch, které jako první připadnou výlučně německé krvi – v duchu myšlenky: Nejlepší čtvrti pro nejlepší lidi. Nadlidi.

Jejich představy však vzaly brzy za své.

Futuristické urbanistické plány na přeměnu Prahy na město podle nacistických architektonických vizí ovšem nepřestávají fascinovat ani po desítkách let. Zastavil je ale nedostatek prostředků, jež musely být vrženy do soukolí militaristického hospodářství třetí říše. A Heydrich? Ten, jak víme, jen o několik měsíců později poznal, že i Čechoslováci umějí vracet rány v duchu biblického „zub za zub“.

Ostatně jen asi sto metrů od místa, kde se vykonavatelé atentátu na obávaného SS-Obergruppenführera – Jan Kubiš a Josef Gabčík – spolu s pěti dalšími parašutisty skrývali před německou odplatou, sídlila kancelář jistého advokáta Kamilla Reslera. Muže, který se do povědomí celého národa dostane až o čtyři roky později.

V poválečném procesu s nacistickým zločincem Karlem Hermannem Frankem, jenž byl mimo jiné jedním z hlavních organizátorů vyhlazení Lidic, bude totiž Resler obhájcem ex offo tohoto někdejšího státního ministra.

Je to o to paradoxnější, že Resler během války podporoval odbojové aktivity, pomáhal rodinám vlastenců vězněných nacisty a neváhal se postavit za své pronásledované kolegy židovského původu.

Právě jeho příběh je ukázkou toho, že hrdinství nemusí mít nutně spektakulární podobu, ale že i zdánlivě drobné a nenápadné činy mohou pomoci nebo aspoň dodat naději mnoha lidem.

Naděje.

To je to, co nebylo během druhé světové války dopřáno bezpočtu lidí.

Možná si na to vzpomenete, až budete cestovat mezi Uničovem a Šumperkem a přitom narazíte na obec Nový Malín. Je pravděpodobné, že vám její název zatím nic neřekne. Přitom odkazuje na tragédii, která nemá v novodobé historii Čechů obdoby. Je připomínkou masakru několika stovek mužů, žen a dětí z obce Český Malín na Volyni v létě roku 1943.

Navzdory skutečnostem, že šlo o naše krajany a že událost počtem mrtvých a brutalitou provedení masakru překonala i tragédii vyhlazení Lidic a Ležáků, je osud této vsi dnes už téměř zapomenutý. Rozklíčování celého příběhu není snadné, protože má dodnes řadu tajemství. Zajímavé na něm je i to, že zatím nejpodrobněji se mu v moderní éře na vědecké úrovni věnoval nikoliv český či ukrajinský historik, ale mladý Američan Jared McBride. Díky němu jsme alespoň o kousek blíž poznání, co se onoho 13. července 1943 v Českém Malíně skutečně odehrálo.

Začtete-li se do těchto příběhů, možná vás inspirují k hledání příběhů dalších. Například těch spojených s vaší rodinou, s vašimi blízkými. S lidmi, které už třeba ani nemůžete vyzpovídat, protože již nejsou na tomto světě. Přesto rodinné deníky, zaprášená fotoalba a desky s nejrůznějšími dokumenty a zdánlivě nepotřebnými papíry mohou skrývat mnoho zajímavého, co vám umožní poskládat další část mozaiky vašich rodinných osudů.

Stojí za to se o to pokusit, protože není malých příběhů.

Martin Brabec,

podzim 2022

Ostře sledovaný generál

Prohlížím si černobílý obrázek namalovaný na kusu utrženého papíru. Pochází z konce roku 1941 a je na něm vyobrazen muž kolem padesátky ve vězeňské čepici. V jeho očích není vidět strach, spíš klid, vyrovnanost a možná také trochu únava. Tehdy onen muž obýval jednu z cel v Malé pevnosti Terezín.
Jako člen Baukommanda musel chodit spolu s některými dalšími vězni štípat dřevo do splavových mlýnů. V Terezíně nakonec strávil osm měsíců, pak byl sice propuštěn, ovšem v hledáčku nacistů zůstal až do konce války. A státní ministr pro Čechy a Moravu Karl Hermann Frank jej chtěl dokonce osobně využít k propagandistickým účelům. Ale nepochodil. Onen muž totiž dobře věděl, jak si i v kritických chvílích zachovat chladnou hlavu. Není divu, vždyť ani ne před třemi roky velel více než milionu vojáků. Tím mužem vyobrazeným na kusu zašedlého papíru je totiž legionářský hrdina a především hlavní velitel mobilizované československé armády z podzimu 1938 – generál Ludvík Krejčí. Muž, na jehož bedrech by na začátku října 1938 leželo řízení obranné války proti hitlerovským vojskům. Zatímco Krejčího příběh z dob legií či právě z časů takzvané sudetské krize je poměrně známý, jeho osudy během nacistické okupace českých zemí už nikoliv. Pokusme se je přiblížit na základě dobových dokumentů a vzpomínek dcery generála Krejčího – paní Marie Žižkové, která se mi rozhodla svěřit to, co si z těch těžkých časů uchovala v paměti, srdci i duši.

Kapky deště dopadaly na tvář, pofukující chladný vítr dával tušit, že podzim už přebírá nad Orlickoústeckem vládu. Pro místní obyvatele nic neobvyklého, na drsnější podnebí tu byli od pradávna zvyklí. Navlhlé byly i kožené kabáty mužů, kteří toho dne – 14. října 1941 – právě prohledávali byt v prvním patře domu v České ulici číslo popisné 5 v Jablonném nad Orlicí. Byli to příslušníci gestapa a hledali důkazy proti muži, jehož zde sledovali už dlouhé měsíce před tím. Oním mužem byl Ludvík Krejčí – generál, který na podzim 1938 velel více než milionu vojáků mobilizované československé armády. Jeden ze symbolů připravenosti mladé republiky bránit se agresi Hitlerovy třetí říše, ale také dalších sousedních států s autoritativními režimy. Teď, tři roky po tehdejším heroickém vzepětí národa, byla ale situace jiná. V protektorátu Čechy a Morava vládli Němci tvrdou rukou. Jejich pozornost nepřekvapivě patřila také generálu Krejčímu, který byl po celá léta pod dohledem německých orgánů. A nyní se zdálo, že mají příležitost, jak si s ním vyřídit účty.

Ostatně kdy jindy, když ne právě v této době? Na Pražském hradě už třetím týdnem úřadoval nový říšský protektor, tedy přesněji zastupující říšský protektor – obávaný SS-Obergruppenführer a generál policie Reinhard Heydrich, šéf Hlavního úřadu říšské bezpečnosti (RSHA) a Bezpečnostní služby (SD). Ten do Prahy přicestoval 27. září 1941, aby zastoupil – podle Adolfa Hitlera příliš mírného – dosavadního protektora Konstantina von Neuratha. Pro obyvatele protektorátu Čechy a Morava nastaly dosud nejtěžší časy. Fakticky třetí nejmocnější muž Hitlerovy říše nechal ihned zatknout protektorátního ministerského předsedu Aloise Eliáše spolupracujícího s odbojem a zavedl stanné právo. Popraveny jsou stovky vlastenců, tisíce dalších čeká transport do koncentračních táborů, odkud už se nemají vrátit. Mezi prvními zastřelenými byli i čelní muži někdejší československé armády, například velitel odbojové organizace Obrana národa – generál Josef Bílý.

V den, kdy si gestapo přišlo pro Ludvíka Krejčího, to nebyla jediná razie proti Čechům, o nichž si okupanti mysleli, že jsou zapojeni do odboje. Onoho 14. října 1941 byli například zatčeni radisté ze zpravodajské sítě někdejšího spolupracovníka předválečné československé zpravodajské služby Josefa Jedličky – spisovatel Otakar Batlička a František Chyba, kteří podporovali legendární odbojovou skupinu Tři králové a také obsluhovali radiostanici Magda, jež odesílala zprávy do Sovětského svazu.

Ludvík Krejčí na rozdíl od řady jiných vysokých představitelů předválečné československé armády neodešel do exilu a zůstal v protektorátu. Stáhl se do ústraní. Nabízí se otázka, proč tak klíčový muž neodešel za hranice, dokud to bylo alespoň trochu možné – tedy konkrétněji v prvních měsících okupace od března 1939 do zahájení druhé světové války, která začala napadením Polska v září téhož roku.

Jak lze vyčíst z generálových písemných poválečných vzpomínek, sám o odchodu velmi vážně uvažoval, ba se k němu dokonce odhodlal. A to navzdory tomu, že pro tak exponovanou osobnost prvorepublikové armády byla v tomto ohledu podobná akce mimořádně komplikovaná.

„Lidé se mi vyhýbali ze strachu, aby nebyli kompromitováni. Nikdo se mi nesvěřil, že odchází za hranice. Nikdo mne nevyzval, sám jsem nevěděl, na koho se obrátit. Své návštěvy v budově Ministerstva národní obrany, kde byl také vtěsnán likvidovaný Hlavní štáb, jsem přerušil po upozornění, že činnost i návštěvy jsou již Němci sledovány. Byl jsem osobou proskribovanou a mé návštěvy za vzniklého stavu nemohly být vítány. Do této doby se také více myslelo na odboj domácí než zahraniční. Rozervanost Francie a Anglie bez armády vzbuzovaly pochyby, zda budou s to vypovědět válku Německu, bude-li Polsko napadeno. Nebylo náznaků, že by naši branci houfně odcházeli za hranice a prakticky se hromadné přechody nedaly provést. Emigrace generálů bez vojska není v žádném státě vítána,“ vzpomínal po válce Krejčí.

Generál se ocitl hned mezi několika mlýnskými kameny. V armádě, jíž před okupací velel, sílily hlasy, které jej nesmyslně vinily z toho, že se armáda podřídila rozhodnutí politiků a po Mnichovu odešla z obranných pevnostních linií na územích vydaných nepříteli. „Že bych já nechtěl bojovat, o tom nemůže pochybovat ani jeden člověk i zlé vůle, který zblízka sledoval, viděl, znal a objektivně dovede posoudit moji činnost jdoucí do krajnosti v odporu proti našim nepřátelům,“ přemítal Krejčí.

O odchodu do zahraničí generál po počátku okupace skutečně uvažoval, sám říkal, že by to pro něj bylo „vysvobozením“. Problém spočíval v tom, že nevěděl – použijeme-li jeho slov, zda je Edvardem Benešem „v zahraničí žádoucí“.

V čem byl problém? Na to se ptám historika Pavla Šrámka, autora řady vynikajících publikací o čs. předválečné armádě, který se životem Ludvíka Krejčího zabýval podrobně, a to i studiem dokumentů z generálova soukromého rodinného archivu.

„Ludvík Krejčí mohl podle mého názoru mít zmínkami o tom, že je v zahraničí nežádoucí, na mysli okolnost, že při podobných politických otřesech se k moci obvykle dostává nová generace, která chce tu předchozí nahradit. To se také v československém vojenském odboji za 2. světové války stalo. Vedoucí pozice převzali generálové Ingr, Hasal a další, kteří byli před okupací vůči generálu Krejčímu v podřízených pozicích. Je otázkou, zda by v případě odchodu Ludvíka Krejčího do zahraničí byli ochotni se mu podřídit a přepustit mu vedoucí postavení, zvláště když se mezi ním a generálem Ingrem objevily na podzim 1938 rozpory. Myslím si, že nikoliv a generál Krejčí by byl nejspíš odsunut na nějakou formální pozici.“

I kdyby se Krejčí ať už z vlastní vůle, či na popud jeho někdejších spolupracovníků v zahraničí k emigraci odhodlal, provedení útěku by bylo mimořádně složité. Byl totiž v podstatě takřka neustále sledován německou tajnou policií. Krejčí na to vzpomínal:

„Domovník Walter, Malá 4, kam jsem se přestěhoval ze štábu, se přihlásil k Němcům. Po opuštění bytu byl můj pohyb v Praze sledován, bohudíky příliš hloupě a nápadně. Prakticky zváženo, byl jsem izolován od vnějšího světa.“

Pro Němce byl Ludvík Krejčí nepohodlnou osobou ale již v měsících před okupací, tedy v době takzvané druhé republiky. Tehdy československá vláda činila různé větší či menší ústupky, aby Adolfa Hitlera, jehož vojáci to z vydaných příhraničních oblastí měli k Praze jen několik desítek kilometrů, „zbytečně“ nepopudila.

Dnešní podoba vily v Praze 6 v Malé ulici, kde generál Ludvík Krejčí s rodinou pobýval několik měsíců po odchodu z Hlavního štábu do léta 1939. Poté se kvůli neustálému sledování ze strany gestapa rozhodl z hlavního města odejít za příbuznými do Jablonného nad Orlicí. Byt si ale dále držel a platil za něj nájem. Jenže vila patřící Václavu Běšínskému, ústřednímu řediteli pražských Elektrických podniků, se zalíbila jistému německému profesorovi Emilu Schiechemu, vlivnému úředníkovi. Krejčímu oznámil, že jelikož je byt nevyužíván, zahájil kroky k jeho získání pro sebe. „Nejprve přijel za mnou do Jablonného nad Orlicí. Odmítal jsem. Schieche tvrdošíjně trval na svém požadavku, opíraje se o výnos protektora, který bude v dohledné době vydán ohledně nepoužívaných bytů. Řekl mi, že Ořechovka bude osídlena Němci tak jako tak, a celkem jemně mi naznačil, že kdyby byl zlým člověkem, že by se v archivech Ministerstva zahraničí proti mně něco našlo. Jeho řeči ale zůstaly bez účinků,“ líčil Ludvík Krejčí v dopise z března 1946, v němž odpovídal na prosbu o zastání se zmiňovaného Václava Běšínského, který byl po válce popotahován za údajně přílišné styky s Němci. „Po celou dobu jednání se Schiechem, za kterého jsem přišel také s Vámi do styku písemného o osobního, nenabyl jsem nejmenšího dojmu, že byste chtěl můj byt dobrovolně Schiechemu pronajati, a také jsem od Vás vůbec výpověď z bytu nedostal. Byl jste k pronajmutí bytu Schiechemu okolnostmi donucen,“ dosvědčil Krejčí.

Foto: Martin Brabec

Jak mi řekl historik Pavel Šrámek, konkrétní zmínky o tlaku na odchod Ludvíka Krejčího z funkce na Hlavním štábu jsou doloženy v dobových záznamech osobního charakteru.

„Kromě dokladů Ludvíka Krejčího jde například o záznam z návštěvy generála Silvestra Bláhy u prezidenta Emila Háchy 20. února 1939, kde se píše: ‚Prezident objasnil mi více náznaky věc tak, že je politickým přáním Berlína, aby Krejčí odešel.‘ Existují ale i diplomatické dokumenty, které tento nátlak dokládají, a to v souvislosti se snahou Německa o co největší redukci československé armády. Německý chargé d’affaires v Praze Hencke hlásil 27. ledna 1939 ministerstvu zahraničí v Berlíně, že odchod generála Krejčího bude do 14 dnů vyřešen. Legační rada Schleinitz pak ministerstvu zahraničí v Berlíně psal 17. 2. 1939, že hlavní překážka redukce československé armády – generál Krejčí – byla odstraněna.“

Mládí a legionářská sláva



Ludvík Krejčí se narodil 17. srpna 1890 v Tuřanech u Brna coby nejmladší z osmi dětí sedláka Františka Krejčího a jeho manželky Amálie. Po studiu na reálném gymnáziu ve Vyškově na Moravě nastoupil na Vyšší lesnickou školu v Písku. Po absolvování vojenské služby pracoval u lesního úřadu ve Slavonii. Za první světové války bojoval na různých frontách (c. a k. bosensko-hercegovský pluk 4, posléze c. a k. bosensko-hercegovský myslivecký prapor 5), ovšem v květnu 1917 byl zajat na té ruské a vzápětí vstoupil do československých legií. V letech 1917 a 1918 sloužil u 6. čs. střeleckého pluku, a to od velitele roty po velitele pluku. Později velel 2. čs. divizi. V březnu 1918 se vyznamenal ve slavné bitvě u Bachmače a také v bojích o Marjanovku.

Během vzpomínkové akce u příležitosti 30 let od bitvy, která se v březnu 1948 konala v Olomouci, Ludvík Krejčí napsal:

„Bitva u Bachmače je uváděna hned vedle vítězství zborovského jako největší bojový čin ruské legie. A děje se tak vším právem. Vždyť u Bachmače prokázal československý voják svou zdatnost a své skvělé vojenské vlastnosti týmž vynikajícím způsobem jako u Zborova, zejména znovu potvrdil, jak celou jeho bytostí vládne ono staré husitské: Nepřátel se nelekejte, na množství nehleďte! Sláva bachmačského vítězství má však svůj tragický rys. U Zborova bojoval československý voják s tou nadějí, že za sebou strhne i vojsko ruské a že si společně s ním probije cestu do otčiny a přinese jí tak toužené osvobození. U Bachmače byl však tento skvělý cíl zahalen v temnotách a náš voják se tu bije se zoufalým vědomím, že se od vlasti vzdaluje do neznáma, že musí objet nejprve celý svět, aby mohl začít znovu krvavý zápas o svobodu vlasti, které zasvětil život. A přece neklesá na duchu, ba naopak se stává ještě odhodlanějším, obětavějším, má tím větší sebedůvěru i víru ve své vůdce. Má k tomu ještě jeden čestný důvod, ví, že na něm a na jeho pevné odolnosti závisí osud velké části československého vojska, jež musí projet bachmačským železničním uzlem, má-li uniknout z kleští, připravených nepřítelem. Bitva u Zborova měla velký dosah politický v uznání našeho odboje. Vojensky, pro rozklad ruské armády, nemohla ničeho zachrániti. Bitva u Bachmače vojensky zachránila čs. vojsko na Rusi od velmi pravděpodobné zkázy a tím politicky uchovala to, čeho dobyl Zborov.“

Do Československa se Krejčí vrátil jako velitel 2. střelecké divize ruských legií. Poté studoval válečné školy ve Francii, od 30. listopadu 1933 byl jmenován náčelníkem Hlavního štábu a posléze patřil mezi přední organizátory a propagátory modernizace naší armády. Po vyhlášení mobilizace byl jmenován hlavním velitelem československé branné moci. Po demobilizaci se vrátil na své původní místo na Hlavním štábu, ovšem ihned po začátku okupace musel na nátlak Němců funkci opustit.

Z bojů v řadách čs. legií v Rusku se Ludvík Krejčí vrátil přes Indický oceán v červenci 1920, a to v hodnosti plukovníka. V Brně poté ihned převzal velení 6. divize. Foto: archiv Martina Brabce / zdroj: Národní archiv

V létě 1939 se navzdory všem objektivním okolnostem hovořícím o rizikovosti takové akce Krejčí rozhodl, že protektorát skutečně opustí. „Bylo třeba jednat rychle, neboť v těch dnech začínal se prý projevovat nástup německých vojsk na polskou hranici. V tom týdnu pořádaná dvoudenní zemědělská exkurze do prostoru Českého Brodu se hodila pro utajení mého odchodu před rodinou,“ uvádí Krejčí. Své ženě Marii generál nic neřekl. Po její červnové operaci spojené se zánětem slepého střeva to nepovažoval podle svých slov za vhodné „z lidských a také z bezpečnostních důvodů“.

Samotný přechod hranice generál Krejčí popisoval velmi obšírně. Stručně jej lze shrnout tak, že odchod měl koordinovat jistý zaměstnanec Ministerstva školství Calábek a dojít k němu mělo poté, co se Krejčí potká s řídícím učitelem Zimmerem u divadla v Moravské Ostravě a společně pak vyrazí přes hranice. Jenže vinou ztracených klíčů od auta, několika poruch a nucené cesty do Moravské Ostravy přes méně frekventované, a tedy slaběji hlídané komunikace nabrali Krejčí s řidičem toho dne oproti plánu několikahodinové zpoždění.

„Tři hodiny u divadla v Moravské Ostravě čekající ředitel Zimmer musel se stát nápadným i méně kvalifikovanému agentovi gestapa. Při našem setkání pozná snadno, že jde o schůzku osob navzájem se neznajících. Zahájí sledování a vše je ztraceno. Kdo nemá zkušenosti ve zpravodajské službě, netuší, jak zrádným se může stát tak velké zpoždění. Při mých zkušenostech a svědomí necítil jsem se oprávněn vydávat všanc životy osob do věcí zasvěcených a mně tak nezištně a ochotně pomáhajících. Požádal jsem majitele auta, aby obrátil a vrátili jsme se zpět. Osudové rozhodnutí padlo. Zda správné, či nesprávné, nebude nikdy nikdo vědět.“

Ovšem ještě v dalších měsících roku 1939 Ludvík Krejčí opakovaně prověřoval možnosti svého odchodu za hranice, ale vše se jevilo v kontextu sledování gestapem jako nereálné. „V době po napadení Polska jsem mluvil s kancléřem dr. Přemyslem Šámalem (dlouholetý přednosta Kanceláře prezidenta republiky, jenž od začátku okupace patřil k předním odbojovým činitelům a který byl v lednu 1940 zatčen gestapem, poté vězněn v Berlíně, kde následně zemřel během léčení v nemocnici, pozn. autora MB). Dle jeho slov byl ještě možný přechod s baťohem na zádech přes Slovensko a Maďarsko. To bylo nad mé síly,“ konstatoval Krejčí, jemuž v té době bylo 49 let.

Na řadu tedy přišla varianta zapojit se do odboje domácího, ale tak zkušený voják věděl, že to je při jeho veřejné známosti a za situace, kdy je sledován gestapem, v podstatě nemožné. Přesto o tom hovořil právě s Přemyslem Šámalem. Když se po nějaké době náhodně potkali na pražském Karlově mostě, chtěl jej Krejčí zastavit a znovu si promluvit, ovšem kancléř mu důrazně naznačil, ať to nedělá. „Tušil jsem, že je zle. Utvrdilo mě to v přesvědčení, že osoby příliš známé a exponované svou minulostí nejsou vhodné pro řídící úkoly podzemního odboje.“

Tajemství legionáře Adriána

Praha byla vzhledem k neustálému špiclování pro generála Krejčího již příliš riziková adresa, a tak se i s rodinou přestěhoval do Jablonného nad Orlicí, kde to všichni dobře znali. V České ulici č. p. 5 totiž bydleli rodiče jeho manželky Marie a právě ona a děti tam pobývaly už před okupací v létě nebo třeba přes Vánoce, protože generál byl velmi zaneprázdněný a služební povinnosti jej často zavály na různá místa republiky.

„V Jablonném jsem začala chodit do čtvrté třídy obecné školy. Třída byla smíšená, což pro mě byla velká změna, protože v Praze jsem chodila do dívčí školy. Jablonští uličníci si mě pěkně vychutnávali. Kamarádky jsem tu ale měla už z předškolních let, když jsme do Jablonného jezdili o prázdninách a v zimě,“ vzpomínala na přestěhování k blízkosti hranic Marie Žižková, roz. Krejčí, dcera generála Krejčího.

Zima na přelomu let 1940 a 1941 patřila k těm hodně mrazivým. V lednu 1941 navštívil Krejčího v Jablonném jistý penzionovaný železniční zřízenec Josef Adrián z Kolína. Tvrdil o sobě, že je někdejším legionářem z Ruska, příslušníkem 10. roty 6. střeleckého pluku, jemuž Krejčí svého času velel.

Jak se ukázalo, šlo o osudovou schůzku.

Generál si na muže, který začal v jídelně vytahovat ze svého batohu knihy a brožury, nepamatoval. „Nabídl na ukázku album 6. střeleckého pluku, které také někde mám. V něm jsem podobenku Adriánovu našel. Od toho okamžiku jsem mu začal věřit,“ stojí v Krejčího vzpomínkách.

Adrián se ale choval podezřele. Během řeči stáčel debatu na aktuální politickou situaci, sondoval generálovy názory na to či ono. Krejčí od něj koupil jednu knihu „na přilepšenou“, jak říkal, daroval mu fotografii a podepsal se mu do alba. Po chvíli Adrián vytáhl jakési letáky s povšechnými zprávami, které byly známy každému, kdo poslouchal zahraniční rozhlas. Vyptával se také na nálady mezi legionářskými generály a následně prozradil, že byl k němu vyslán proto, že se „cosi připravuje“ (míněno v odboji), a položil mu na stůl kroužek a minci jako poznávací značku. Podrobnosti se ale zdráhal sdělit.

Krejčí o této podivné schůzce nikomu neřekl, ani doma. Sám Adrián se prý hlásil k odbojové skupině, která si říkala „Prstýnkáři“.

„Prstýnkáři byl neoficiální název odbojové skupiny Všeobecné národní hnutí, která vznikla v březnu 1939 z členů předválečného Svazu rotmistrů a poddůstojníků. Sídlo měla v Praze, později se rozdělila na menší celky – župy. Zabývala se hlavně organizační činností a šířením ilegálních tiskovin. Kvůli špatné konspiraci a proniknutí konfidentů gestapa byli v roce 1941 její členové pozatýkáni a organizace rozbita,“ vysvětluje historik Pavel Šrámek a dodává, že ze strany Josefa Adriána šlo zřejmě o snahu získat pro tuto odbojovou organizaci významnou vojenskou osobnost.

V srpnu 1941 se Adrián v Jablonném objevil znovu, ovšem svého někdejšího velitele z časů legií nezastihl, v té době totiž Krejčí s rodinou pobýval ve svém rodišti na Moravě. Přítomné tchyni generála tak alespoň nechal pro Krejčího mapu východního bojiště, která vyšla v nacistickém deníku Völkischer Beobachter.

To vše mělo mít nakonec málem tragické vyústění.

Nedlouho po této podivné návštěvě, v úterý 14. října 1941, byl právě typicky podzimní pošmourný den, který znepříjemňovaly občasné dešťové přeháňky. Krejčí přesto jako obvykle vyrazil na procházku po lesnaté stráni blízko Jablonného nad hlavní silnicí na Žamberk, aby se kolem poledního zastavil za svými přáteli na pile Jansa a Vacek.

Při cestě na oběd generála spatřil velitel zdejší četnické stanice Šlajs, který čekal na chodníku před domem, kde Krejčího rodina bydlela.

„Pane generále, máte přijít na četnickou stanici, je tam pro vás dopis,“ povídá četník.

Krejčí měl zlé tušení.

„Mohu jít ještě domů obout si druhé boty?“ zeptal se. „Mám tyto úplně mokré.“

Odpovědí bylo, že nikoliv. Je prý třeba jít hned.

„Není tam gestapo?“ tázal se Krejčí na rovinu.

„Já nevím, byl jsem na poště a bylo mi to telefonováno ze stanice,“ přiznal muž v uniformě.

Vydali se tedy na stanici, která sídlila v jedné tamější vile se zahradou. Když došli blíž, Krejčí si všiml, jak ve dveřích mizí muž v koženém kabátě. Bylo mu jasné, že je to gestapák.

Na stanici si Krejčího onen příslušník tajné policie odvedl do vedlejší místnosti a poté, co se formálně ujistil, zda skutečně jde o Ludvíka Krejčího, hned se jej zeptal, jestli zná jistého Adriána. Když přikývl, gestapák jej prohledal, ale více než to, zda u sebe generál nemá zbraň, jej zajímal obsah jeho peněženky. Tedy konkrétně mince. Hledal snad tu, kterou generálovi při první schůzce věnoval tajemný Josef Adrián spolu s kroužkem jako symbol oné odbojové organizace Prstýnkářů?

„Och, ty bláhový, myslíš, že budu corpora delicti nosit u sebe?“ honilo se Krejčímu hlavou, jak si později sám poznamenal.

Následovala smršť otázek: Co po něm Adrián chtěl, zda dostal prsten a minci a podobně.

„Přiznejte se, jinak musíme u vás provést domovní prohlídku,“ naléhal či spíše vyhrožoval úředník gestapa.

„Prosím, beze všeho,“ držel Krejčí sebejistou pozici.

Krejčí musel zůstat na stanici a vyslýchající gestapák se s dalším mužem v kabátě vydal k němu domů. Jak se generál dozvěděl později, v těch chvílích už jiní gestapáci u nich v bytě v České ulici domovní prohlídku stejně prováděli.

„Sehnali všechny členy rodiny do jídelny a čekali jakoby na mě. Vyptávali se, s kým se stýkám, zda mě navštěvují důstojníci, zda nepřicházejí k nám podomní obchodníci s knihami. Žena se stále divila, že tak dlouho nepřicházím, poněvadž obvykle kolem 12.30 bývám již doma. Mladší dceru propustili ze školy. Pak přišel ten, co mě vyslýchal ve vile, a jali se provádět domovní prohlídku, slušným způsobem,“ líčil Krejčí ve své poválečné výpovědi. Nic zajímavého ale nenašli.

Po skončení prohlídky byl generál gestapáky převezen do Hradce Králové.

„Tu věc musíme vysvětlit,“ říkali mu.

Ale jakou? Adriánovu návštěvu?

Když auto dorazilo do areálu královéhradecké věznice, odvedli Krejčího do poschodí, kde sídlilo gestapo. Po několika telefonátech za generálem zaklaply zamřížované dveře jedné z cel. Nebyl v ní sám. „Společnost“ mu podle vzpomínek dělal jistý úředník ředitelství státních drah v Hradci Králové a také někdejší legionář z Ruska jménem Hrabý. Také on zde byl údajně kvůli „případu Adrián“.

„S Adriánem se znal ze Slovenska, v Hradci byl u něho několikrát hostem i přes noc, ale neměl prý žádný velezrádný styk ani hovory. Nápadné bylo, že nás dali na společnou celu. To mě nutilo k opatrnosti a za celou dobu jsem se svěřil jen s tím, co jsem udal u výslechu,“ popsal později Krejčí.