Copyright ©2023 by Dalibor Boubín

All Rights Reserved

Copyright ©2023 2023 for Cover by Michal Kuba

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9037-9

Obsah

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

ČÁST ŠESTÁ

ČÁST SEDMÁ

ČÁST OSMÁ

ČÁST DEVÁTÁ

ČÁST DESÁTÁ

EPILOG

ČÁST PRVNÍ

ODHALENÍ

srpen 2019

Tohle nebylo dobré.

S obavou sledovala, jak cesty k úniku mizejí rychleji, než si je dokázala vybavit. Síť se stahovala. Konec hry, blesklo jí hlavou.

Prosmýkla se do další místnosti. Zásahovka jí už prakticky dýchala na paty. Jejich výkřiky slyšela současně z několika stran.

„Čistý!“

„Čistý!“

Černé dodávky dorazily na místo ve chvíli, kdy už misi prohlásila za ztracenou. Od příjezdové cesty se vyrojily temné a těžce vyzbrojené postavy. Za jiných okolností by byla pohledem na jejich synchronizaci nadšená. Tohle ovšem nebyly jiné okolnosti. Jen nepříjemná realita, jíž teď musela čelit. Do posledního dechu. Ačkoli ji tahle obava provázela posledních deset let, ve skutečnosti nikdy nevěřila, že se naplní. A přece. Nikdy neříkej nikdy. Jednoduché jako facka, kterou by si teď nejradši vlepila.

Prošla budovu místnost po místnosti, stejně jako to teď dělají muži ze zásahové jednotky. Jen nikomu nemusela hlásit stav. Věčný samotář, a tak to mělo zůstat. Byla ve své roli vždycky opuštěná.

Dům byl navzdory očekávání liduprázdný. Teď už jí bylo jasné, že se zmýlila. Dokonce hned dvakrát. Poprvé, když podlehla dojmu, že už svůj cíl vypátrala. Podruhé v tom, že hru nepochopila včas. Ona tu nebyla lovcem. Ne dnes. Ne už celé týdny. Nejspíš celé měsíce.

Kdysi jí její učitel řekl, že všechno něco stojí. Zdá se, že přišel čas vyrovnat účty.

*

Krajská zásahová jednotka dnes asistovala na žádost majora Kováře. Šéf krajské kriminálky osobně zavolal na příslušná místa a stejně tak teď netrpělivě přihlížel příjezdu tří temných multivanů.

První vůz zastavil těsně u něj. Pokývl muži vedle řidiče. Svítání už o sobě dávalo vědět. Světlo rozhánělo tmu, ale zároveň poskytovalo prostor pro spoustu temných úkrytů ve zkracujících se stínech.

„Počítám, že by měl být sám,“ řekl Pepa.

Velitel jednotky jen přikývl a sledoval, jak si jeho muži v kuklách navzájem rutinně kontrolují výstroj.

„Uděláme to jako vždycky,“ řekl.

„Hele, chci jít s váma,“ navrhl Pepa.

„Na to zapomeň,“ odsekl mu velitel možná prudčeji, než chtěl. „Víš, jak to je,“ dodal. Smířlivý tón ale nepatřil do jeho arzenálu.

Vrazil Pepovi do ruky radiostanici a odešel dělat svou práci.

„Já budu až za váma,“ zkusil za ním Pepa zavolat.

Aniž se otočil, zvedl velitel zásahovky levou ruku a vztyčeným prostředníčkem dal jasně najevo, co si o jeho plánech myslí.

Pepa tiše zaklel. Přece tu nebude jen tak nečinně postávat. Vytáhl z kufru služební oktávky neprůstřelnou vestu a zkontroloval zásobník. Rozhlédl se a vyrazil podél pobořené zdi opačným směrem, než jakým odešli zakuklenci.

Po třiceti metrech narazil na díru v hradbě. Opatrně se jí protáhl.

Nešlo to tak hladce, jak doufal. Do pytle, měl bych fakt zhubnout, blesklo mu hlavou. Vycházející slunce už stavbu nasvítilo natolik, že dokázal rozeznat i praskliny ve zdech. Ani jedno okno si už na svou skleněnou výplň nevzpomínalo. Sběrači kovů navíc zapracovali na všech dostupných otvorech v přízemí a vylámali z nich i kovové rastry okenních rámů.

Barevné skvrny nejen na zdech, ale i podél velké části plotu dávaly tušit, že si tu nadšenci paintballu hrávají na válku. Do jedné neprasklé kuličky Pepa zrovna šlápl a málem po ní uklouzl.

„Do prdele,“ zaklel tiše a zkusil si botu utřít o trávu.

Když se jakž takž očistil a chystal se vykročit dál, někdo za ním sykl. Málem nadskočil leknutím.

Zakuklená postava mu pokývla prstem. Zaklel ještě jednou, ale podvolil se. Takhle blbě se nechat chytit.

Muž už incident nahlásil, protože když k němu Pepa došel, ukázal na vysílačku v jeho ruce. Pak mu sám strčil sluchátko do ucha a stanici zapnul. Cvaklo to, až Pepovi málem praskl ušní bubínek.

„Ty ses asi pomát,“ zopakoval hlas zkreslený přenosem. „Co sem, kurva, lezeš?“

Pepa provinile pokrčil rameny.

Zakuklenec mu ukázal na ústa a prsty proti palci naznačil, co se od něj čeká.

„Tak mě pusť dovnitř, sakra,“ řekl Pepa do mikrofonu.

„Ty mě sereš,“ odtušil hlas ve sluchátku. „Dvojka tě pustí do přízemí. Ale ani o krok dál, jinak ti osobně ustřelím palici.“

Od vzdálené stěny se odlepil temný stín, kterého si až dosud vůbec nevšiml. Pepa k němu doklusal. Ve vestě se děsně potil a dech mu po těch dvaceti metrech bolestně scházel.

„Dík,“ zašeptal k muži, který ho poslal dál.

Se zbraní v ruce se rozhlédl. Tak tomu říkám vybydlet to tu do mrtě, napadlo ho. V prázdné hale rozčleněné po každých asi pěti metrech betonovými sloupy se válelo kde co. O spoustě těch předmětů se Pepa domníval, že ani nepocházejí odtud. S vysokou pravděpodobností měl pravdu. Zkušenost mu napovídala, že i kdyby bylo všechno ve sběrných dvorech zadarmo, vždycky se najde kretén, který svůj čurbes pohodí do lesa. Nebo na místo, jako je tohle. Lidi jsou v podstatě prasata. V duchu se těm skutečným čuníkům omluvil.

U dveří na vzdálenějším konci haly zahlédl pohyb. Zarazil se uprostřed kroku. Pak z otvoru vykoukla zakuklená postava a mávla na něj. Pepa gesto zopakoval. Vydal se podél vnější zdi doprava. Po deseti krocích narazil na první menší místnost. Ačkoli věděl, že to tu už kluci prověřili, protože jinak by ho dovnitř nepustili, stejně se cítil nervózně. To, co nejspíš bývala nějaká kancelář, se v zásadě nelišilo od haly venku. Po zemi spousta nepořádku, kolem oken zbytky zdiva, sem tam vytrhaná prkna v podlaze.

Ani vedlejší místnost nevybočovala. Možná jen tím, že v jejím rohu si kdysi kdosi udělal ohniště. Pod oknem ještě ležely zbytky spacáku. Už dlouho ale zjevně nikoho nezahříval. Celý ho pokrýval prach, kousky cihel a omítky.

Pomalu došel ke schodišti. U jeho paty stál jeden ze členů zásahovky a střídavě vrhal pohledy nahoru po schodech a do chodby dole. Krátký automat měl zavěšený vysoko přes prsa, pravou dlaň na rukojeti a ukazováček v rukavici natažený pod závěrem.

Pokývli si.

Pepa zamířil ke schodům, ale muž ho nataženou paží zastavil. Pepa počkal, až si vymění pár slov s velitelem, a ruka zase zmizela. Vystoupal o patro výš.

Ani tady se to moc nelišilo od situace dole. Snad jen větší kusy nábytku, se kterým se nikomu nechtělo tahat po schodech, zůstaly doménou přízemí. Zato ve všech ostatních ohledech tu panoval stejný chaos a stopy destrukce. Na jedné zdi si Pepa všiml nápisu.

„Bil jsem tu,“ stálo tam. Asi tě měli víc bít, vzkázal v duchu neznámému pisateli.

„Nikdo tu není,“ řekl někdo vedle něj.

Zase málem nadskočil. Sakra, jak to ti kluci dělají?

Velitel zásahovky si stáhl přilbu i kuklu a štěkl do vysílačky pokyny. Jednotlivá stanoviště se odhlašovala a někteří teď už odmaskovaní členové jednotky kolem nich procházeli dolů a ven k autům.

„Fakt nikdo?“ ujistil se Pepa zbytečně.

„Fakt nikdo,“ odpověděl velitel.

„Tak dík,“ řekl Pepa. „Ještě si to tu projdu, abych si udělal představu.“

„Chceš tu někoho nechat?“ nabídl mu velitel.

„Ne, dobrý, díky,“ odmítl.

„Okej. Tak my padáme.“

Na schodišti se ještě zarazil a zavolal nahoru: „Papíry uděláme pak, zastavím se u tebe před obědem, jo?“

„Jasně,“ zavolal Pepa. „Měj se.“

Dodávky odjíždět neslyšel. Když se o deset minut později vrátil k autu, už byly pryč.

Sundal si vestu a uklidil ji zpátky do kufru. Košili měl kompletně propocenou, a když sem tam foukl ranní vánek, byla mu zima. Že jsem si já blbec nevzal nic na převlečení, napadlo ho.

Už si skoro sedal do auta, když ho ještě něco napadlo. Seš si jistej, že to bylo fakticky úplně špatný místo? zeptal se sám sebe ještě jednou. Váhal. Když už tu jsem... Zabouchl dveře a znovu do objektu vstoupil.

Pozorně si prohlížel všechno, co už prošel. Něco tu musí být. Informace, které dali s Romanem dohromady, jasně ukazovaly sem. Ten chlap tady musel někde být. Když ne zrovna teď, tak včera. A jestli tu byl včera, muselo tu po něm něco zůstat. Každej nechává nějaký stopy.

Vystoupal do druhého patra, a když zahýbal do chodby, zahlédl koutkem oka pohyb. Zamrazilo ho. Do hajzlu, vesta zůstala v autě. Vytáhl zbraň. Co nejtišeji natáhl závěr a vsunul náboj do komory.

To ale není možný. Zásahovka to tu prošla. Oni chyby nedělají. Přesto teď zaslechl kroky. Kradmé a tiché jako kroky dítěte, ale nezaměnitelné. Že by třeba pes? zkusil sám sebe přesvědčit. Hned se ale napomenul. Jak by se sem přes nás všechny dostal?

Pomalu se sunul podél zdi. Srdce mu bušilo jako o závod. Zbraň v téměř natažených rukách pročesávala prostor. Zastavil se vedle průchodu do místnosti. Dveře samotné už dávno někdo ukradl. Ostatně stejně jako všechno, co tu kdy plnilo nějakou funkci. Pokoušel si vybavit, co právě tady viděl, když tu šmejdil před chvílí. Nedokázal si ale vzpomenout. Všechno mu najednou splývalo v jednolitou změť suti a harampádí.

Vykukovat těsně u futer je začátečnická chyba, která přišla už spoustu jeho kolegů draho. Vrátil se kousek v chodbě a nalepil se zády na protější zeď. Pomalu se sunul zpátky k otvoru, s pistolí namířenou před sebe. Postupně odkrýval obsah místnosti, aniž se musel vrhat do neznáma. To, co ve filmu možná vypadá dobře, je ve skutečnosti poukázka na kulku do čela.

Uvnitř prostoru nikoho neviděl. Pokud tam tedy někdo byl, musel by být nalepený těsně vedle futer z druhé strany zdi. Neexistoval způsob, jak to bezpečně ověřit. Riskovat, nebo ne?

Přehodil si zbraň do levé ruky, a nejtišeji jak dokázal, zvedl ze země kousek cihly. Tak akorát se mu vešel do dlaně. Že já kretén si nevzal tu vestu!

Přikradl se k otvoru a pokusil se zklidnit dech. Bez velkého úspěchu. Tak na tři, řekl si pro sebe.

Raz, dva. Hodil cihlu dovnitř. Tři. S připravenou pistolí nahlédl za zeď.

Uvnitř nikdo nebyl.

Oddechl si. Ale než si stihl vynadat, jak zbytečně plaší, proběhl po chodbě kolem dveří stín. Bez přemýšlení vyrazil za ním.

Na schodišti zahlédl drobnou černě oděnou postavu, jak sbíhá rychlými krůčky dolů. Ovládly ho dávno zapomenuté reflexy.

„Stůj, policie!“ zařval a jedním z vysklených oken vystřelil ven varovný výstřel.

Pak se rozběhl, a ačkoli za normální situace by to považoval za nemožné, skočil z chodby dolů rovnou na druhé křídlo schodiště. Kolena se mu podlomila.

„Kurva!“ zaskučel, když mu došlo, že od chvíle, kdy udělal něco takového naposled, přibral pěkných pár kilo.

„Do hajzlu!“

Zkusil se postavit, ale noha mu vypověděla službu.

Postava v kukle, která už byla v půlce schodiště do přízemí, se zastavila a otočila.

„Do prdele!“ všiml si pistole, kterou zakuklenec držel v ruce. Polilo ho horko.

Zalapal po dechu a zkusil zvednout ruku se svým glockem. Ležel ale na břiše a nedařilo se mu převalit. S nepříjemnou předtuchou sledoval, jak se stín pomalu vrací. Krok za krokem stoupal po zaprášených schodech, zbraň volně spuštěnou podél nohy.

Tak to je v hajzlu, došlo mu.

„Policie České republiky!“ zkusil ještě jeden poslední zoufalý pokus, i když věděl, že je to naprosto zbytečné. „Odhoď tu zbraň!“

Postava došla až k němu. Zkusil znovu zvednout pistoli, ale byl ve špatném úhlu a noha bolela jako čert. Zakuklenec se k němu sehnul, vykroutil mu zbraň z ruky, zastrčil si ji za pas a s trhnutím ho otočil na záda. Pak si přiložil prst přes místo, kde lidé mívají ústa, a zavrtěl hlavou. Tiše.

„Je tu ještě někdo?“ zašeptal.

Zavrtěl hlavou, ačkoli chápal, že si tím podepsal rozsudek. Jenže ty oči mu byly povědomé. Sakra povědomé.

Postava přidřepla. Malými prsty, které snad ani nemohly patřit dospělému, mu prohmátla koleno. Sykl bolestí, ale neuhnul.

„Teď to zabolí,“ zase ten slabý hlas, ještě ztlumený kuklou.

Pak ho dvě drobné ruce chytily za holeň a trhly. Tělem mu projela bolest, že se málem počůral. Když ale odezněla, cítil se překvapivě lépe.

Postava se usadila kousek od jeho hlavy tak, aby na sebe viděli. Opřela se zády o zeď a stáhla si kuklu. Zavrtěla hlavou. Vlasy se jí rozlily po ramenou a orámovaly oči. Právě ty oči, vedle kterých se Pepa probouzel posledních deset let. Viděl v nich únavu a odevzdání.

„Myslím,“ řekla Maruška stejně tiše jako před chvílí, ačkoli její hlas už nic netlumilo, „že si budeme muset vážně promluvit.“

„To teda, do prdele, budeme,“ řekl.

A mnohem víc než šok z nečekaného setkání ho vyděsil fakt, že mu za tu vulgaritu ani nevynadala.

ČÁST DRUHÁ

PRAVIDLA SMÍŘENÍ

2008

Vysmíval se jí. Vlastně ani to ne. Naprosto bezostyšně ji urážel.

„Vystřelila bych ti mozek z hlavy,“ řekla s takovou mírou klidu, jakou dokázala předstírat. „Ty ale žádný nemáš.“

Ještě když do jeho domu vcházela, nebyla si sama sebou jistá. Dokáže to? On jí ale všechno hodně zjednodušil. S každou kapkou jedu, kterou kolem sebe plival, bylo všechno snazší a snazší.

Plesk. Facka jí přistála na obličeji tak rychle, že ani nepostřehla nápřah. Nebyla první, kterou od něj za poslední roky schytala. Rána ji pootočila. Ucho zazpívalo poplašnou sirénou a zorné pole naplnily tisíce jiskřiček. Vlastně je uvítala, protože z velké části překrývaly jeho odporný a povýšený výraz.

Pomalu se k němu otočila zpátky. Z kabelky vytaženou pistoli mu zapíchla mezi oči. Zaváhal. Na moment dokonce ztratil řeč.

Ráda by mu pověděla víc. Chtěla by mu po milionté vyčíst každý proplakaný den. Každou bezesnou noc. Nejen svoji, ale hlavně jejich společných dětí. Kvůli nim, kvůli dvojčatům, tu teď stála. Matka lvice.

„Udělám z nich ty největší grázly v okolí,“ šklebil se, jen co před pár minutami řekla první větu. „Budeš se dívat, jak ty tvoje andílky měním v ďábly. Nikdo si před nima nebude jistej. A já se budu kochat tím, jak šílíš. Jak ti je sociálka bere a jak je svěřuje do péče mně. Protože víš ty co?“ rozjížděl se. „Jsi jen blbá kráva, kterou rozmáznu na placku. Takhle!“ Luskl prsty. „Kdykoli si vzpomenu. A až skončím s tebou, zničím stejně i tvýho fotra a tu šílenou bábu, co tě porodila.“

Z očí mu zazářilo nadšení.

„A víš, proč to všechno udělám?“ Vychutnával si její ponížení. „Protože můžu. Protože seš jen pitomá děvka, co každýho poučuje a vo skutečnym světě neví lautr nic.“ Na tu poslední větu byl určitě obzvlášť pyšný.

Ano, ráda by mu na tohle všechno odpověděla. Ale už to udělala mnohokrát. Sama pro sebe. Když se ho ještě bála. Teď byl strach už jednou provždy pryč. Stejně jako nenávist. Zůstal jen pocit povinnosti zbavit svět téhle lidské hyeny. Toho parazita. Téhle zrůdy. Plakat pro něj nikdo nebude a někomu se možná i uleví. Jí rozhodně.

A tak neřekla nic. Jen zmáčkla spoušť.

V těch vzácných chvilkách, kdy dokázala zaměřit myšlenky na něco jiného než na prosté přežití, si zkoušela vybavit, kdy byla naposledy v klidu. Byla vůbec někdy šťastná? Existuje nějaké období, v němž by nehynula strachem o své děti?

Nedokázala si vzpomenout.

Neznamenalo to, že taková doba nebyla. Určitě ale byla tak vzdálená, že jakoukoli vzpomínku na ni snadno zastře trvale přítomná únava a vyčerpání.

Ani teď, když seděla naproti zasmušile se tvářící paní ze sociálky, se nedokázala úplně soustředit.

„Kluci k němu nechtějí chodit,“ opakovala toho dne už potřetí. Toho roku už posté. „Kdykoli si pro ně přijde, pláčou, schovávají se, jsou z toho vystresovaní. Péťa dostal teplotu, ačkoli byl ještě hodinu před tím naprosto v pořádku. Věřte mi, ten člověk je na ně zlý. On se nechová jako otec. Jemu vůbec nejde o to strávit s nimi společný čas. Jeho jedinou motivací je snaha ublížit mně.“

Vychrtlá paní na Marušku lhostejně hleděla přes desku levného kancelářského stolu a myslela na to, že už by si zase potřebovala dát cigaretu. Jenže dokud tu bude otravovat tahle ufňukaná učitelka s kruhy pod očima a věčnými stížnostmi, je kouřový sen v nedohlednu.

„Paní...“ úřednice významně nahlédla do formulářů před sebou, „... Kovářová. Už jsme to probíraly mockrát. Já tady nejsem proto, abych zpochybňovala rozhodnutí soudu.“ Zapíchla do Marušky otrávený pohled zesílený dioptrickými skly. „Co tady ale mám k řešení, je stížnost vašeho manžela...“

„Není to můj manžel,“ skočila jí Maruška do řeči.

„Dobře,“ vzdychla vládkyně nad lidskými osudy tak nahlas, aby o jejím rozpoložení nemohlo být pochyb. „Tak tedy vašeho bývalého manžela.“ Poslední slovo protáhla a minulý čas téměř spolkla. „V každém případě se tady píše, že jejich otci všemožně ve styku s dětmi bráníte.“

„Ale vždyť vám to říkám pořád dokola,“ ohradila se Maruška. „Oni k němu nechtějí. Ubližuje jim. Dokládala jsem to před dvěma týdny i snímky modřin, s nimiž se od něj vracejí. Musíte je mít ve spisu.“

„Ale prosím vás, paní Kovářová,“ vzdychla úřednice hlasitěji, než bylo třeba. „Tohle je vaše tvrzení proti mnohem silnějším obviněním ze strany vašeho pana manžela.“

„Není to můj manžel.“ Maruška bojovala s vrozenými zábranami a zvažovala, zda v některých případech není násilí omluvitelným prostředkem komunikace.

„Pan Kovář, paní Kovářová,“ dala si úřednice záležet na souzvuku obou jmen, „tvrdí, že s modřinami naopak přicházejí děti od vás. A dokládá to nejednou lékařskou zprávou.“

Natáhla se za sebe a po hmatu vytáhla z police šanon. Rozložila ho před sebou a s neskrývaným uspokojením přirazila okrajem Marušce prsty.

„No vida, tak třeba tady,“ vylovila papír se dvěma přicvaknutými snímky. „Tady se píše, že nezletilý Pavel Kovář byl vyšetřen na žádost otce na pohotovosti. Byla mu ošetřena zanedbaná rána na temeni, provedeno ertégé vyšetření a testy k vyloučení otřesu mozku. Pan Kovář zde uvádí, že lékařskou pohotovost musel vyhledat se synem ihned po převzetí dětí od jejich matky, protože syn Pavel se choval malátně a stěžoval si na bolest hlavy.“

Úřednice zvedla vítězoslavně oči. Z Marušky se rázem stal jen další probodnutý motýl do sbírky.

„Podívejte, paní Kovářová,“ pokračovala. „Já dokážu pochopit, že je toho na vás moc. Ono učit děti a ještě mít doma svý, to dá člověku zabrat. Oni jsou to, co si budeme povídat, dneska pěkný spratci. Kdyby nezakázali ve školách rákosky, určitě by to bylo jen ku prospěchu věci.“ Školu pro slušné úředníky asi nenavštěvovala. „Takže je mi jasný, že vám sem tam utečou nervy a že jim nějakou plácnete. A nejspíš i zaslouženě, že ano?“

Maruška nevěřila vlastním uším. Dívala se na tu podivnou šedivou osobu před sebou a toužila se za každou cenu probudit. Tohle přece musí být jen zlý sen.

Ráda by něco odpověděla, ale její věrná společnice únava měla jiný názor.

„Ale heleďte,“ pokračovala bohorovná úřednice. „Snažit se svoje hříchy hodit na někoho jinýho, na to my jsme tu dost citliví. Pan Kovář tady byl zrovna včera. A snad se neurazíte, ale na rozdíl od vás přišel čistě upravený. A dokonce vás do jisté míry i omlouval. Respektuje pořád, že děti soud z nějakých důvodů přiřknul do péče vám. Ale na druhou stranu se bojí, že vy se svou diagnózou jim nejste schopná věnovat dostatek pozornosti. A ve své ekonomické situaci nejspíš ani dostatečné zajištění.“

O ekonomické situaci hlavně pana Kováře věděla úřednice své. Zálibně pohlédla na novou kabelku.

„Co... co tím myslíte?“ vykoktala Maruška. „O jaké diagnóze to tu mluvíte? A jaká ekonomická situace? To nemůžete myslet vážně!“

„No no no, paní Kovářová. Nezvyšujte na mě hlas. Takhle bysme se nikam nedostaly. Klidně vás nechám vyvést ochrankou, když budu muset.“

„Promiňte,“ pípla Maruška. „Přesto bych ráda věděla, co tohle všechno znamená.“

„Podívejte se, já myslím, že když se učešete, vezmete si na sebe něco...“ zaváhala, „... něco novějšího, budete u soudu působit mnohem důvěryhodněji.“

„U... u jakého soudu, proboha?“ Tohle byl rozhodně ošklivý sen. Vyčerpáním usnula a tohle celé se jí zdá.

„Váš manžel podává k soudu nový návrh na změnu opatrovnictví ve svůj prospěch. A my mu samozřejmě vyjdeme vstříc a doložíme vše, co tu na vás máme. A upřímně, paní Kovářová,“ posunula si úřednice brýle na špičku nosu a zpražila Marušku přes okraj obrouček, „myslím si, že byste měla být vůči panu manželovi vstřícnější. Prospělo by to vám, ale hlavně dětem.“ Další laserový pohled. „A dětem, paní Kovářová, my tady ubližovat nenecháme.“

Jak se dostala domů, si později Maruška vůbec nebyla schopná vzpomenout.

*

Modré majáčky na střechách obou vozů záchranné služby agresivně nasvěcovaly ulici. Marušku polilo horko, ačkoli červnové odpoledne ještě o letních teplotách ani neuvažovalo. Zrychlila krok.

„Co se stalo?“ obrátila se na muže kouřícího vedle sanitky.

S únavou v očích, ale v podstatě mile se k ní obrátil. Pak mávl rukou k domu a pokrčil rameny. „Nebojte, bude to dobrý.“

Zamířila ke vchodovým dveřím.

Než je stihla otevřít, udělal to někdo zevnitř. Dva muži v reflexních kombinézách opatrně vystrkali ven nosítka. Vyklopili podvozek a rychle zamířili k autům. Velkou část obličeje ležící postavy zakrývala kyslíková maska.

Jak Marušku míjeli, stihla zahlédnout jen vyčerpané oči starého muže.

To ne, to ne, to ne, opakovala si v duchu. Jako poslední vyšla z domu lékařka s kufříkem v ruce.

„Nebojte se,“ řekla dřív, než se Maruška zmohla na otázku. „Tatínek bude v pořádku. Je to jen lehká srdeční příhoda. Vezmeme ho na den dva na pozorování a za chvíli ho máte zpátky.“

Oba vozy odjely.

Kluci si v kuchyni hráli s prázdnými injekčními stříkačkami, nejspíš pozorností od záchranářského týmu. Jejich babička seděla s uslzenýma očima a hlavou v dlaních. Dcera ji objala kolem ramen.

„Všechno bude v pořádku, neboj se.“

„Táta zase našel propíchané gumy.“ Ticho. „Ten grázl stál naproti přes ulici a bavil se tím, jak táta zuří. Táta na něj chtěl asi něco zakřičet, ale najednou šel k zemi.“ Otřela si oči. „Ještěže jsem byla venku na zahradě. Ten hajzl bez mrknutí oka zmizel. Klidně by tam tátu nechal umřít!“

„Volala jsi policii?“

„Co myslíš? Samozřejmě že ne. Nejdřív jsem šla zachraňovat tátu. Pak jsem potřebovala zavolat lítačku. Jenže mobil zase kdoví kde.“ Příval slz. „Myslela jsem, že tam táta umře. Venku. Na ulici.“

Maruška ji pohladila po vlasech.

„Takhle to přece dál nejde.“ Staré oči se vyčerpaně zabodly do zdi. „Tohle není možné. Kam až to povede? Ten člověk nás všechny zničí. Víš, jak se ho kluci bojí. A je to čím dál horší.“

„Já vím, mami,“ zašeptala Maruška. „Já vím.“

Kluci se zrovna vydrápali nahoru na kuchyňskou linku. Svedli malý souboj o to, kdo naplní svou stříkačku dřív, ale nakonec měli nabito oba. Maruška přemýšlela, kdo je to asi naučil. Mokro bylo všude. Na lince, na podlaze před ní a samozřejmě na stěnách. Nejvíc vody měla ale ona sama v očích. Potůčky ji studily na tvářích a sůl pálila na rtech.

„Zítra se zkusím s někým poradit,“ řekla. Jen zatím netušila s kým.

*

„Možná by mu měla na hlavu spadnout cihla,“ usmíval se Jiří Chomout. Aprobace matematika a tělocvik.

Maruška pokývla. V dlaních ji hřál hrneček s namalovaným srdíčkem a dvěma otisky dětských palečků. Dvojice velkých „P“ vyvedená nezkušenou dětskou ručkou ještě zvýrazňovala autentičnost. Dárek od dvojčat k posledním narozeninám.

„Abys na nás pořád myslela,“ řekl Péťa.

„A abys nás měla pořád ráda,“ přidal se Pavlík.

„Jako my máme rádi tebe.“ O pár minut starší Péťa musel mít za všech okolností poslední slovo.

Maruška své děti zbožňovala. Měla ráda všechny děti. I proto se přece stala učitelkou na prvním stupni. Vnímala svou práci jako poslání. Nikdy by do třídy nezatáhla nic z té hnusné špíny z venku. Události posledních měsíců, věčné boje s bývalým manželem, to všechno muselo jít stranou, když vstoupila do třídy plné zvědavých dětských očí. O to vyčerpanější se pak samozřejmě cítila ve světě mimo školní budovu. Tam, kde na ni číhal člověk, jehož hlavním krédem bylo udělat jí ze života peklo.

„Ano,“ odpověděla teď na Jiřího poznámku. „Musela by to ale být ta největší cihla na celém světě.“ Vzdychla.

„Myslím, že na každého někde čeká ta jeho,“ řekl.

Marušce chvíli trvalo, než jí to došlo. Zvedla k Jiřímu pohled.

„Ať tě ani nenapadne se do toho míchat.“ Myslela varování vážně. „On je ztělesněný ďábel, nezastaví se před ničím. Rozřeže tě na kousky a roznosí v igelitkách po okolí.“

Jiří věděl o většině toho, co se kolem Marušky od rozvodu dělo. Sám byl dvakrát svědkem incidentu mezi ní a bývalým manželem. Jednou ji dokonce doprovázel na policii, aby o takovém střetu podal svědectví. Ale ani tahle hlášení, ani stále častější návštěvy na sociálce zjevně nepřinášely Marušce úlevu. Spíš naopak. Jan Kovář, zhrzený exmanžel, podvodník, zloděj a násilník s každým dalším útokem stupňoval jejich intenzitu. Pošramocené ego se nedokázalo vypořádat s náhlým odporem dosud slabé ženy. Útoky nabývaly na síle a vynalézavosti. Hlavně ale rozšiřovaly svůj dopad už i na Maruščiny blízké. Nedávný zásah záchranky posunul všechno do další úrovně.

„Neboj se. Přece mě znáš, ne? Černý pásek, třetí dan. Nějakej vekslák je na mě krátkej.“ Zasmál se.

Maruškou proběhla mrazivá vlna. On to myslí vážně.

„Prosím tě, vážně to nech být,“ zdůraznila znovu. „Já to zvládnu.“

Ucítila na rameni dlaň. Zrovna zazvonil konec přestávky. V pravou chvíli. Alespoň nemusela jeho dotyku uhýbat příliš okatě. Měla ho ráda, byl jejím zpovědníkem, ale nic fyzického k němu necítila a nemyslela, že by se to mohlo kdy změnit. Trochu ji to mrzelo, hlavně kvůli němu. Byl na ni vždycky hodný a pomáhal jí, kudy chodil. Přitom byl nevtíravý, což je u chlapa vzácná kombinace. Jenže ona o žádného dalšího muže ve svém životě nestála. Prozatím.

Alespoň se na něj tedy povzbudivě usmála a vykročila chodbou ke třídě.

Než vešla dovnitř, vybavil se jí otcův vyčerpaný pohled. Na rukou ucítila modřiny, které jí udělaly drobné prstíky obou synů. Před pár dny se jí ze všech sil drželi a plakali, že k tatínkovi nechtějí. Nos jí připomněl ostrou vůni parfému brýlaté a povýšené úřednice. A konečně si s rukou na klice vzpomněla, jak bezradně krčili rameny policisté, když se jim opakovaně svěřovala, že jí bývalý manžel usiluje o život. A teď už i celé rodině.

Jsou věci, které za tebe nikdo neudělá, uvědomila si a konečně otevřela dveře.

*

První rána ho poslala rovnou k zemi. Rozostřený pohled vybledl. Padající tělo narazilo s hlasitým zaduněním nejdřív do kapoty černého vozu se zatmavenými skly a teprve pak sklouzlo na betonovou podlahu garáže.

Měla by mu být vlastně vděčná, že ji nepustil do domu. Samozřejmě že to neudělal kvůli tomu, aby ji potěšil. Chápala, že volba místa audience k ní měla vyslat signál. Jako by říkal: jsi jen služka, podřadná bytost, a to, že tě pustím alespoň do garáže, je pro tebe ta nejvyšší pocta, jaké jsi hodna. Vlastně on by to formuloval jinak, ale Maruška hrubá slova nikdy nepoužívala. Dodnes jí nebylo jasné, jak mu kdy mohla podlehnout. Představoval naprostý protipól hodnot, jaké vyznávala. Jaké vyznával každý civilizovaný člověk.

Podle všech předpokladů ho měla první rána jen ochromit, v lepším případě i omráčit. Nakonec to byla ta druhá možnost. Nebyla si jistá, zda to bylo účinkem střely či až rány, jak mu hlava narazila o zem, ale to nebylo důležité. Obešla ležící tělo a znovu pozvedla zbraň.

Její přípravou strávila hodně času. U nich doma se žádná běžná střelná zbraň nepovalovala a Maruška ani netušila, kde by k nějaké mohla přijít. Musela vymyslet něco jednoduchého, spolehlivého a přesto účinného.

Kdysi na vlastní oči viděla člověka, který střelou z praku zabil psa. Velkého psa. Použil k tomu ocelovou kuličku velikosti vzrostlého hrášku. Otřesný zážitek. Překvapila ji hlavně naprostá absence krve. Na první pohled dokonce nebylo ani zřejmé, co zvíře složilo. Ta příhoda se jí vybavila, když přemýšlela, s čím by mohla mít proti dvakrát těžšímu soupeři šanci. Pár nocí průzkumů, něco výpočtů a řešení se našlo. Jeden výlet do hlavního města a volně prodejná hračka. Samozřejmě byly třeba drobné úpravy, hlavně kvůli náhradě střeliva a zvýšení výkonu. Několik hodin ručních prací a voil?, z nevinné pistolky na plastové střelivo se rázem stal smrtící nástroj. Nevystopovatelný smrtící nástroj. Žádný střelný prach, žádný průstřel, žádná krev. Jen dostatečně silná rána. Jako ta z praku. V duchu poděkovala tatínkovi za stovky kutilských hodin strávených v dětství po jeho boku.

S klidem, který ji skoro až děsil, namířila na odkrytý spánek. Druhý výstřel. S morbidním úžasem sledovala, jak se ocelový projektil pokusil natlačit nejtenčí částí lebky dovnitř. Projde, nebo ne? Pak se zazvoněním odskočil na beton. Tělo sebou škublo. Rozkrok ležící postavy ztmavl a ostrý zápach Marušku podráždil v nose.

Třetí výstřel. Tentokrát se už nic nového nestalo. Přemýšlela, jestli je špatně, že necítí žádné výčitky svědomí. Uvažovala, jestli přece jen není blázen, jak o ní ten kus masa ležící teď ve vlastních výkalech u jejích nohou neustále prohlašoval. Nakolik ji poslední minuta pokřivila ve srovnání s radostí, kterou jí přinesla? Tak dost, zarazila se. Na rozbor pocitů budeš mít spoustu času později, ať už to dopadne jakkoli.

Poslední dvě ocelové kuličky našla hned, ale ta z prvního výstřelu jí dala chvilku zabrat. Už se vzdávala, když projektil zahlédla zakutálený vzadu pod jedním z kol. Jak kuličku sbírala, umastila si od něčeho prsty, ale nezkoumala, co to je. Jen se utřela do hadru, který tu nepovšimnut odpočíval přehozený přes jeden regál. Němý svědek. Strčila ho do kapsy bundy. Z té samé vytáhla pár chirurgických rukavic. Pak s trochou námahy převrhla na ležící tělo nejbližší regál. Předměty z polic se rozutekly, kam až jim to zaparkované auto dovolilo. S uspokojením konstatovala, že několik součástek nehezky poškodilo lak vozu.

Naaranžovala pár kovových dílů na správná místa, prohlédla si výslednou scénu a otočila se k odchodu. Světlo nechala svítit a z jakéhosi rozmarného popudu ještě cestou ke dveřím zapnula rádio.

Už už chtěla zmizet, když ji ještě něco napadlo. Vrátila se k přijímači a přeladila na řinčivě vyhrávající dechovku. Po několika měsících se jí na tváři zase objevil úsměv. Teprve pak definitivně opustila místnost.

*

Léto se rozhodlo dokázat, že kalendář mu nemá co diktovat. Hned ve svém zárodku nasadilo laťku třiceti stupňů, čímž úspěšně aspirovalo na maximum za posledních sto let.

Maruška seděla bez hnutí na kraji lesa. Vánek jí čechral rozpuštěné vlasy a vůně vyschlého jehličí ji uklidňovala. Vítr vykouzlil v obilí další vlnu, která jí připomněla moře. Moře, u něhož nikdy nebyla. Škoda. Kdo ví, zda se k němu ještě někdy dostane.

Dole po polní cestě přijíždělo auto. Zastavilo na její úrovni a z každé strany někdo vystoupil. Dva muži. Mladší s koženou bundou, starší v saku. Maruška na módu moc nebyla, ale nemohla přehlédnout, že druhý muž má postavu nejméně o číslo větší než oblečení. Zahlédli ji a ten mladší rozpačitě zamával. Úsměv byla její jediná odpověď.

Razili si cestu obilným lánem, sem tam klopýtli o nějakou hroudu a starší přitom za svým kolegou zaostával. Maruška přemýšlela, jaké jim musí být horko, ale zároveň chápala, že si nemohou odložit.

Když se konečně doplahočili až k ní, perlil se staršímu muži na čele pot a jeho dech neměl daleko k astmatickému záchvatu. Vytáhl z kapsy papírový kapesník. Špatný nápad. Pár kousků rozmočeného ubrousku mu ulpělo těsně pod linií vlasů. Muž si toho nevšiml a Maruška nepovažovala za nutné ho upozornit. Oba policisté pozdravili.

„Dobrý den, paní Kovářová.“

Pokývla, ale ani teď nezměnila polohu. Muži jí před očima mávli průkazy a pravděpodobně se i představili. Později si nebyla jistá, co všechno říkali, protože je chvilku nevnímala. Nad polem kroužil dravec. Právě když muži zřejmě vyslovili svá jména, složil křídla a vrhl se za kořistí. S trhnutím se probrala.

„Myslíte, že byste nám mohla věnovat něco ze svého času?“ zeptal se ten v obleku. Zbytky papírového kapesníku se mu na čele nějakou hrou náhod uspořádaly do souhvězdí delfína.

„Byli bychom rádi, kdybyste nás mohla doprovodit,“ přidal se mladší. Marušce připadal nezvykle pohledný, ačkoli neměl nijak sportovní postavu a ani jinou na první pohled viditelnou přednost. Možná to bylo těma dětskýma očima. Pohled malého, rozpustilého chlapce.

„Proč?“ zeptala se čistě pro formu. Aby jim udělala radost. Určitě neplánovala vzdorovat. Jednak už jí to možná před chvílí říkali, ale hlavně měla vcelku jasnou představu, co ji čeká. Byla se vším smířená.

„Povíme vám to cestou,“ slíbil mladší. Natáhl k ní ruku.

Přistoupila na hru a nechala si se vstáváním pomoci.

„Můžeme,“ potvrdila.

Pěšinkou, kterou si vyšlapali cestou sem, sešli teď zpátky k autu. Maruška kráčela uprostřed a celou dobu cítila v zádech zvědavý pohled mladšího muže. Překvapilo ji, jak jí jeho zájem dělá dobře. Přemýšlela znovu nad všemi zlomy, jimiž v posledních dnech prošla. A nad jejich důsledky.

Když konečně došli k vozu, otevřel jí mladší policista zadní dveře. Teprve teď si oba muži všimli, že je bosá.

„Chodím naboso, kdykoli to jde,“ ujistila je, když zaregistrovala paniku v očích toho staršího. Představa, že by musel jít zase zpátky polem až nahoru k lesu, ho zjevně vyděsila.

Cesta jim zabrala skoro hodinu. Maruška se na cíl už znovu neptala. Řízení obstaral mladší policista. Sem tam se ve zpětném zrcátku střetli pohledem. Pokaždé uhnula první.

„Potřebovali bychom od vás identifikaci, paní Kovářová,“ řekl starší muž, když vystoupili před jasně žlutou budovou. Uniformovaný strážný zběžným pohledem přelétl služební průkazy a pustil je dovnitř. Pokračovali chodbou až na samý konec. Tam dostala papírové boty z eráru.

V místnosti, do které je dovedl muž v zeleném lékařském obleku, bylo chladno. Maruška se bezděčně otřásla. Letní šaty nebyly pro tohle místo ideální. Mladší policista to postřehl a bez zaváhání jí přes ramena položil svoji bundu. Pod levou paží se mu v pouzdře pohupovala zbraň.

„Devatenáctka,“ pousmála se Maruška.

Muže poznámka překvapila. „Ano, jistě,“ potvrdil, když mu došlo, o čem mluví.

Než se stihl zeptat, jak je možné, že zná takové věci, vrátil se zelený mužík i s vozíkem, na němž nade vši pochybnost spočívala zakrytá lidská postava. Tázavě pozvedl jedno obočí. Starší policista zalétl očima k Marušce a pokývl. Zřízenec nebo lékař, to Maruška netušila, odkryl ležící tělo až pod prsa.

„Je to váš manžel, paní Kovářová?“

„Já nemám manžela,“ odpověděla spíš automaticky. To, co viděla před sebou, ani v nejmenším nebylo to, co očekávala.

„Ano, to máte pravdu,“ připustil starší muž. „Tak tedy, byl to...“

„Ne, tak to nemyslím,“ zarazila ho Maruška v zárodku. „Já už nemám manžela. Jsme už nějakou dobu rozvedení.“ Zamyslela se. „Byli jsme,“ dodala.

Muž na opačné straně vozíku zrozpačitěl.

„Ale ano, tohle je on,“ připustila. „Byl.“

Postava na stole ani v nejmenším nepřipomínala Honzu, jak ho viděla naposled. Před ní ležela rozlámaná loutka, hrudník podivně splasklý, hlava jedna velká pavučina jizev. Podle tvaru čelisti nejspíš i bez většiny zubů.

„Jak?“ zakoktala. „Co?“ Zmatek ani nemusela předstírat. V tu chvíli ji konečně přes bosé nohy dohnal chlad. Nekontrolovatelně se roztřásla.

Mladší policista ji podepřel.

„Děkujeme vám, to už bude všechno,“ řekl jeho kolega a všichni tři vyšli zpátky na chodbu.

Aniž by se zeptal, přinesl muž v saku z automatu plastový šálek s čímsi kouřícím.