Jane Baileyová

OMLUVA NESTAČÍ

Přeložila Markéta Polochová

Sorry Isn’t Good Enough

Copyright © 2022 by Jane Bailey

All rights reserved.

Translation © Markéta Polochová, 2023

ISBN 978-80-249-4949-9

Obsah

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Dvacátá devátá kapitola

Třicátá kapitola

Třicátá první kapitola

Třicátá druhá kapitola

Třicátá třetí kapitola

Třicátá čtvrtá kapitola

Třicátá pátá kapitola

Třicátá šestá kapitola

Třicátá sedmá kapitola

Třicátá osmá kapitola

Třicátá devátá kapitola

Čtyřicátá kapitola

Čtyřicátá první kapitola

Čtyřicátá druhá kapitola

Čtyřicátá třetí kapitola

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

Čtyřicátá pátá kapitola

Čtyřicátá šestá kapitola

Čtyřicátá sedmá kapitola

Čtyřicátá osmá kapitola

Čtyřicátá devátá kapitola

Padesátá kapitola

Padesátá první kapitola

Padesátá druhá kapitola

Padesátá třetí kapitola

Padesátá čtvrtá kapitola

Padesátá pátá kapitola

Padesátá šestá kapitola

Padesátá sedmá kapitola

Padesátá osmá kapitola

Padesátá devátá kapitola

Šedesátá kapitola

Šedesátá první kapitola

Šedesátá druhá kapitola

Šedesátá třetí kapitola

šedesátá čtvrtá Kapitola

Šedesátá pátá kapitola

Šedesátá šestá kapitola

Šedesátá sedmá kapitola

Šedesátá osmá kapitola

Šedesátá devátá kapitola

Sedmdesátá kapitola

Sedmdesátá první kapitola

Poděkování

Anně a Lucy

a vašemu překrásnému smíchu

Všechny postavy v knize jsou smyšlené

(přestože kutilské schopnosti mé matky byly legendární:

dokázala udělat skoro všechno – snad kromě rozhodnutí).

První kapitola

Muž na nádraží

Květen 1997

Nikdy jsem nikomu neprozradila, co se tenkrát v létě stalo.

Stále, znovu a znovu, se do těch lesů vracím. Zpět na cesty, které mě tam tehdy přivedly. Bylo mi devět a bylo nemyslitelné se někomu svěřit. Třicet let jsem věřila, že se mi události z té doby podařilo potlačit. Jenomže právě se stalo něco, co mě z mé mylné představy vyléčilo. A teď utíkám. Bez bot, jenom v punčocháčích běžím po nástupišti v Paddingtonu.

Ani ne před hodinou jsem stála jako hlavní přednášející na pódiu v nóbl londýnském hotelu na konferenci o projektu Delfín. Všechno probíhalo ještě lépe, než jsem doufala. Zodpovídala jsem nejrůznější dotazy, když vtom mi jedna žena v zadní řadě položila otázku, o níž jsem doufala, že ji nikdy neuslyším. Úplně mě zaskočila.

„Domníváte se, že vaše úspěšná práce na tomto projektu nějak souvisí s vaším traumatickým dětstvím?“ Najednou se mi podvrtla pravá noha. Já věděla, že si nemám brát tak vysoké podpatky. Jaká bláhovost, uvěřit, že se mi podařilo uniknout minulosti. Nemohlo být pochyb: svou otázkou se mě snažila vyvést z rovnováhy. „Myslím tím, pokud to tedy chápu správně, že jste se v devíti letech ocitla zapletená do neblaze proslulého případu vraždy, nemám pravdu?“

Závěrečná slova, jimiž jsem chtěla své vystoupení zakončit, jako by narazila na zeď, kterou přede mnou svou otázkou vystavěla. Vzpříčila se mi v krku. Všechna moudra, která jsem si připravila, mě náhle dusila a já se nezmohla na slovo.

Žena, jež mě na pódium uvedla, se jala situaci zachránit. „Domnívám se, že tato otázka se hodí spíše pro nějakou jinou příležitost. Zbývá nám prostor na poslední dotaz… ano, pán vzadu v modrém saku.“

Další nečekané téma. Zdálo se mi, že ten člověk musí něco vědět o mých dětech, ale nějak jsem ze sebe vysoukala odpověď. Otřáslo to se mnou natolik, že jsem se po přednášce nezdržela, přestože za mnou spousta milých lidí přišla probrat své nápady a myšlenky. Vyrazila jsem k východu, naskočila do prvního taxíku, na který jsem natrefila, a nechala se odvézt na stanici Paddington.

Na nádraží jsem se konečně trochu uklidnila. Nutno přiznat, že jsem docela provinční typ, takže když jsem tam stála a prohlížela si odjezdovou tabuli, cítila jsem se mezi stovkami lidí nejrůznějších národností, kteří se kolem mě pohybovali, docela kosmopolitně. Na konferenci jsem přijela jako nově jmenovaná ředitelka projektu Delfín pro mládež. Na nádraží jsem si uvědomila, že jsem jednou z nich. Patřím k té mase uspěchaných, zcestovalých lidí z celého světa. Připadala jsem si spíš anonymní než neviditelná.

Zrovna jsem se vznášela na obláčku, když tu jsem si všimla jednoho muže: stál asi dvacet metrů ode mě u stánku s bagetami a upřeně na mě hleděl. Zprvu jsem ho ignorovala, namlouvala jsem si, že si mě musel s někým splést. Jenomže když jsem se na něj podívala podruhé, pořád na mě zíral. Napadlo mě, jestli to právě takhle nezačíná. Tímhle způsobem si vás „vyhlédne“ nějaký cizinec? Takhle se začnou odvíjet všechny milostné příběhy? Bylo mi samozřejmě jasné, že mně se něco takového stát nemůže. Bude to nějaký úchyl. Nebo možná chlápek, co stál vedle novinářky, která mi položila tu nešťastnou poslední otázku. No jistě, je to on. Koukla jsem se na tabuli. Páté nástupiště. Fajn.

Vyrazila jsem k turniketu, když vtom mi zastoupil cestu a prakticky mě přinutil zastavit na místě. „Stephanie Townsendová?“

Zahleděla jsem se mu do tváře a přemýšlela, jestli v jeho očích nevidím něco povědomého. Užuž jsem se chystala promluvit, když vtom jsem si vzpomněla na jiného muže, který se opíral o zeď a vyslovil mé jméno stejně tázavým tónem. Po zádech mi přeběhl mráz. Nereagovala jsem.

„Myslel jsem si, že jsi to ty,“ řekl.

Prošel za mnou kontrolní branou a označil si jízdenku stejně jako já. Cítila jsem, jak mi prudce tepe ve spáncích.

„Měli bychom si promluvit.“ Chytil mě za paži. Vytrhla jsem se mu. Byla jsem k smrti vyděšená.

„Promiňte,“ zadrmolila jsem, otočila se a vyrazila po nástupišti pryč.

Kráčela jsem svižně, nohy v botách na vysokém podpatku mě bolely, minula jsem první vagon, potom druhý. Sledoval mě.

„Já vím, co se stalo. Jsem…“

Z reproduktoru se ozvalo hlasité, pronikavé hlášení, a jeho slova přerušilo. „Vlak čekající na pátém nástupišti…“

Tehdy jsem si zula boty a dala se do běhu.

Druhá kapitola

Brouček

Má nejstarší vzpomínka na Dawn Websterovou pochází z nástupu do přípravné třídy v roce 1961. Dodnes vidím v živých barvách, jak se její maminka sklání u školní brány, objímá ji a volá na ni „broučku“. Moje maminka pustí mou ruku a oznámí mi, že si mě později vyzvedne. K překvapení obou našich matek začneme o přestávkách na hřišti jedna druhou vyhledávat a několik let se od sebe nehneme.

Dawn touží po mé oddanosti, já po její mamince.

Dawn je drobná, zlomyslná a bystrá. Je rozmazlená a často mívá záchvaty vzteku. Řekla bych, že jsem to všechno hned tenkrát vyčetla ze způsobu, jakým se vestoje prohýbala v zádech. Byla napjatá jako luk. „Co na ní, prosím tebe, vidíš?“ podivovala se moje maminka. Ráda bych jí odpověděla, bylo to přece nasnadě, ale nějak mi ta slova nešla přes pusu. Dawn se mnou chce trávit celé dny, vyhledává mou společnost. To mi lichotí. Snažím se ji potěšit, protože když se mi to podaří, svět se aspoň na kratičkou chvíli stane lepším místem. „Dovolíš jí, aby se po tobě vozila,“ pronese maminka. „Nikdy jí nedokážeš říct ‚ne‘. Chováš se jako poslušná husička.“ Jenomže Dawn mě má ráda, pomyslím si. Což se o mamince říct nedá. Zdá se, že nic z toho, co udělám, pro ni není dost dobré. A navíc čím víc času trávím s Dawn, tím víc se vídám s její maminkou, která mi říká broučku.

Naše rodina se od ostatních výrazně liší. Je možné, že tatínek, samozvaný kazatel a učitel náboženství v Církvi trojjediného Boha, si onu církev sám vymyslel, protože nikdo další, koho znám, do ní nechodí. Dawn kupříkladu příležitostně navštěvuje jinou nedělní školu na konci Plum Lane. Tam chodí i všichni ostatní. Nebo nechodí nikam a mají o nedělích volno. V každém případě nás to odlišuje od ostatních. Každý týden vtlačíme kolena do tvrdých modlitebních polštářků, které maminka vytahuje společně s jakýmisi ženami v dámských kloboučcích, a teprve pak zamířím do nedělní školy.

Nemáme doma televizi. Tatínek věří, že „vymývá mozek“. A maminka s ním souhlasí. Dawn se na telku kouká, sbírá alobalová víčka od lahví s mlékem, posílá je „Modrému Peterovi“ do psí charity, za což smí některému psovi vybrat jméno. Jako všichni ostatní. Modrého Petera si představuju jako dost vytáhlého kluka, který dělá dobré skutky, pomalovaného stejnou světle modrou barvou, jakou mají Websterovi natřené dveře. Až když mě jednou nechá Dawn u sebe doma tajně koukat na televizi (její maminka říkala, abych o tom doma před tatínkem raději nemluvila), zjistím, že Modrý Peter je zábavný dětský pořad věnovaný domácím mazlíčkům, novinkám a hlavně, což je ze všeho nejlepší, návodům, jak z kdejakého nepotřebného harampádí vyrobit parádní věci. Později vytvořím tatínkovi stojan na kravaty z krabice od lupínků a on podotkne, že mám bujnou fantazii. Můj výrobek se tomu v televizi přirozeně nevyrovná, protože nemám kousky plastu, kterými bych karton polepila. Ale zase má na boku kohoutka a poloprázdnou misku cereálií, což vypadá docela hezky.

Dawn vlastní tři plyšové medvídky, já jednoho. Ten můj se jmenuje Trevor podle sousedovic králíka, který umřel, a je celý ošoupaný z neustálého tulení. Její dostali jména Medvěd Stroud, Medvěd Gloucester a Medvěd Hackney podle míst, odkud pocházejí. Srst mají naprosto netknutou.

Netrvá dlouho a poznávám Dawninu krutou stránku. Ze způsobu, jakým pro zábavu zašlapuje mravence a housenky, nebo z toho, s jakým klidem mě obviní, že jsem kradla jablka v sadu. Její otec – drobný, zuřivý muž – hrozně běsní, když mu majitel sadu vtrhne na zahradu, stěžuje si, že u něj někdo kradl, a nechce tu věc nechat být. Otec řve na Dawn tak dlouho, až je v obličeji úplně rudá, třese se a vyhrkne, že to celé byl můj nápad.

„Ty!“ zaječí její otec a ukáže na mě prstem s tlustým, zvrásněným nehtem, stejným, jaké má Dawn, jenom širším. „Ze všech lidí právě ty! Od tebe bych čekal víc, Stephanie Townsendová. Počkej, až se o tom dozví tvůj otec!“ Přísahala bych, že se mu na tváři rozlévá samolibý úsměv, když to říká. Nemá cenu protestovat. To už jsem dávno pochopila. Podívám se na Dawn, ale ta se tváří ublíženě, nikoli jako někdo, kdo mě nazval padavkou, když jsem se k ní odmítala připojit, prolézt dírou v plotě ve spodní části jejich zahrady, natrhat jablka u sousedů a posbírat je do sukně. Mám Dawn prokouknutou, přesto jsem jí oddaná.

Dawn o sobě říká, že je Londýňanka, takzvaná „Cockney“, což mým uším zní jako něco, co byste měli chovat v kurníku, ale ona to pronáší s takovou hrdostí, že bych si přála být také taková. Netuším, co jsem já, tedy kromě podivínky. Dawn si se mnou hraje, ačkoli mám vachrlatou chůzi, jako malá jsem totiž onemocněla a tohle mi zůstalo. Tatínek odmítal očkování, nevěřil mu, protože Bůh ho přece také neschvaluje. A maminka s ním souhlasila. Jedině Bůh prý rozhoduje o tom, jaké nemoci dostaneme. No a já jednu takovou nemoc chytila a od té doby tahám nohu za sebou. Dnes už tatínek na očkování věří a maminka s ním souhlasí. Jonathana díky tomu očkovat nechali, tudíž chodí jako normální člověk.

Tatínek mi na dobrou noc rád zpívá chvalozpěvy, a navíc pro mě má vždycky schované objetí. Ne že bych o ně nestála – potřebuju je –, akorát že víc bych potřebovala obejmout od maminky. Ale musím se spokojit s tím, co mám. Maminka objímá Jonathana. Tatínek objímá mě. Vím, že je to spravedlivé, přesto mi to tak nepřipadá. Bedlivě maminku sleduju, a pokud jde o Boha a podobné věci, vždycky poslechne tatínka a nechává se jím vést. A tak se snažím být jako ona. Církev mi připomíná školu: je plná pravidel, která někdy trochu postrádají logiku. Nesmět ani sbírat drobky zpod stolu Páně mi dává asi stejný smysl, jako když nás učitel ve škole napomíná, abychom nestáli s rukama v kapsách. Přesto se snažím pochytit všechno, co mě tatínek učí, a dokážu přeříkat podobenství, abych ho potěšila. Toužím po jeho uznání, protože nic jiného nemám. Nechápu, že čím víc mě chválí on, tím méně se do toho chce jí. Ale i kdybych to nakrásně chápala, nespatřovala bych v tom souvislost. Proto se nořím pořád hloub a hloub do bahna.

Takže když na mě tatínek doráží ohledně krádeže jablek ze sadu (pan Webster je zrádce a opravdu mě tátovi naprášil), povím pravdu.

„Byl to Dawnin nápad. Ani jsem nevěděla, že tam nějaký sad je. Tvrdila mi, že majiteli to vadit nebude a že už tam několikrát byla.“

„Čím to, že mě to vůbec nepřekvapuje?“ pronese tatínek. Pořád se na mě zlobí a plácne mě kvůli tomu po noze.

Omluvím se, jenže maminka řekne: „Omluva nestačí.“ Vytáhne to na mě pokaždé, když se za něco omlouvám, ale nikdy jsem nesebrala odvahu a nezeptala se jí, co by tedy stačilo. Nejhorší je, že mi tatínek znovu zakáže hrát si s Dawn, protože na mě má „špatný vliv“. A maminka s ním souhlasí.

Ale nemůže mi zabránit, abych si s ní hrála ve škole, kde mi její rošťáctví přináší neskonalou radost. O jedné přestávce si Dawn všimne, že slečna Worthová vklouzla na dětské toalety, když uvnitř nikdo nebyl. Učitelka nosí ploché hnědé šněrovací boty a má zarostlý obličej.

„Vsaď se, že se šla vyčurat!“ řekne Dawn a šťouchne do mě. „Půjdeme to omrknout.“

Jdu za ní na toalety v domku na hřišti. V řadě tu stojí čtyři kabinky a jednu zrovna někdo používá. Dawn se na mě významně podívá, klekne si, skloní hlavu až k podlaze a nakoukne pod dveře. Pak se ke mně s úšklebkem obrátí. „Teď ty!“ naznačí rty. Udělám totéž, co ona.

Sedí tam naše stará učitelka, kalhotky v tělové barvě stažené dolů ke kolenům a sukni vyhrnutou nahoru tak, že jsou jí vidět podvazky. Předpokládám, že když pode dveřmi nakukovala Dawn, měla slečna Worthová samým soustředěním zavřené oči, zato teď hledí přímo na mě, zorničky má jako špendlíky a nehezky se šklebí úzkými rty. Rychle se zvednu a obě utíkáme zpátky na hřiště, kde se hihňáme a pochechtáváme. Nevěřím, že by nám to jen tak prošlo, a taky že ne. Jenomže slečna Worthová se z nějakého důvodu zaměří pouze na mě. Za to, že jsem se o přestávce chovala „nevkusně a sprostě“, musím před celou třídou přistoupit k tabuli, kde dostanu pravítkem desetkrát přes dlaň a desetkrát přes klouby. Zatínám zuby. Nebrečím. Máma tvrdí, že pláč je zbabělý a manipulativní. Už ve čtyřech letech jsem se naučila nefňukat.

Nevím, jestli Dawn připadá nefér, že mě potrestali a ji ne, každopádně ani necekne. Když jí ukazuju rozbolavělé ruce a říkám, že bych si přála, aby slečna Worthová umřela, pronese jen: „Ať jde do prdele.“

„Slečna Worthová je blbá píča,“ dodá Dawn a já s ní souhlasím. Nevíme, co to slovo znamená, dokonce ani to, že něco takového máme obě na těle, jen víme, že se jím označuje osoba, která je fakticky úplně příšerná. A taky ještě vím, že je to francouzsky, protože když Dawnin táta vyprávěl, jak o své šéfové řekl, že je blbá píča, dodal: „Omluvte mou francouzštinu.“ Ono se hodí ovládat cizí jazyky, zvlášť když vás někteří lidi pěkně štvou.

Nemělo by mě překvapovat, když po škole zahlédnu slečnu Worthovou mluvit s mou maminkou. Zrovna si sklízím složky, když zaslechnu, jak jí tlumeným hlasem říká:

„Stephanie je velice zvláštní dítě, paní Townsendová. Je na ní něco skutečně podivného. Velice, velice podivného.“

To si sakra myslí, že jsem nejenom podivná, ale taky hluchá? Vždyť stojím zády k nim na opačném konci třídy. Dospělí umějí být pěkně natvrdlí. Snadno je obalamutíte, když se k nim obrátíte zády.

„Co provedla?“

„No, nerada to říkám, ale nakukovala mi pode dveřmi do kabinky, když jsem… zalévala kytičky.“

„Opravdu? To mě moc mrzí! Vskutku šokující!“

Maminka mě popadne za ruku a mlčky mě odvede domů. Promiň, omluvím se, ale zase to nestačí, zdá se totiž, že se pořád zlobí. Protože jsem podivná a šokující.

Náš dům s arkýřovými okny z padesátých let a garáží je v řadě domů uspořádaných do tvaru půlměsíce úplně první, takže stojí čelem k Napier Road. Vypadá to, jako by nás vyhlížel, když se k němu od silnice blížíme. Kdykoli spatřím, jak na mě čeká, když se vracím ze školy, pocítím úlevu. Dům mívá různé nálady. Někdy jako by mě vroucně vítal, když vcházím dovnitř, jindy si povzdechne: „Zase ty?“ Tak či tak se mi líbí jeho důvěrnost. Vůně leštidla na podlahy na kachličkách v chodbě, boty, které stojí v řadě, leží na boku nebo jsou poházené na hromadě, lodičky s vysokými podpatky i bačkory s bambulí. Skýtají různé možnosti, různé role, které si můžu vyzkoušet. Mám ráda jídelnu se skříňkou na hračky, kterou vyrobila maminka, červený koberec, který položila, černého keramického koně na krbové římse – její pýchu a radost – i rozhlasový přijímač na příborníku se dvěma knoflíky podobnými očím a širokou škálou stanic namísto úsměvu. Nemám ráda kruté zásuvky v příborníku, které ukrývají hřebeny s ostrými hroty a hrůzostrašné gumičky, jimiž mi stahuje vlasy. Do „předního pokoje“ prakticky nechodím, jen když si chci přečíst komiks, nebo o víkendu. Je to místnost, v níž se rozdělává oheň. Koupelna je daleko, umístěná nad nejproblematičtějším pokojem v celém domě. Samozřejmě se můžu opláchnout ve dřezu. Jenže bílé závěsy mají zlomyslné zelené skvrny, kvůli kterým vypadají, jako by se jim udělalo šoufl, nebo měly vyrážku. Jindy mě zase pozorují, zírají na mě stovkou drobných očí. Nejlepší je můj pokoj, protože tam přebývá i Trevor, můj medvěd čekající na objetí. Trevor mě má rád pořád, za všech okolností. Takže vlastně trochu připomíná Ježíše, ale Trevora mám radši. Ježíš nemá srst a mám podezření, že je to takový vychytralý debílek. A možná i ješita. Stydím se, sotva na to jen pomyslím, jenomže na některých vyobrazeních se tváří fakt samolibě. Trevor ješitný není. Neočekává ode mě nic kromě objetí.

Někdy o víkendu, když sedíme kvůli ohni v předním pokoji, se mi zdá, jako bychom byli všichni přilepení ke svému místu. Tatínek s maminkou na pohovce, já a Jonathan v křeslech nebo na zemi. V takových chvílích přemýšlím, jestli nejsme všichni zhotovení ze dřeva nebo z plastelíny a nepohybuje námi obrovské dítě, které na nás dnes akorát zapomnělo.

Třetí kapitola

Choroboplodné zárodky

V přípravce pro předškoláky se má situace nijak zvlášť nezlepší. Jsem odhodlaná udělat dojem na slečnu Maddisonovou, tmavou a podsaditou ženu s černým knírkem pod nosem. Líbí se mi. Mám ráda všechny typy chloupků. Přestože má tmavé vlasy, její pokožka je bledá a neprokrvená a čelo připomíná zvrásněný pastinák. Sotva se dozvím, že v tomto školním roce budeme probírat jednotky a desítky, raději ulehnu se spalničkami a učivo prošvihnu. Když se do školy vrátím, zjistím, že slečna Maddisonová neuznává omluvenky.

„Jaký je rozdíl mezi jedenácti a dvaadvaceti?“ zeptá se žáků. Všichni mlčí. Očividně se jedná o těžkou otázku. Pak slečna Maddisonová napíše skřípající křídou obě čísla na tabuli. Máme si je prý opsat do sešitu a úkol vyřešit. Ale to nebude potřeba. Podívám se na jedničky, potom na dvojky. Vím to. Já to vím! Váhavě se přihlásím.

„Stephanie?“

Zhluboka se nadechnu.

„Stephanie? Znáš, nebo neznáš rozdíl mezi číslem jedenáct a dvacet dva?“

„Znám.“

„Tak jaký je?“

Připravím se na pochvalu. „Dvacet dvojka je zakulacenější,“ odpovím a snažím se skrýt spokojenost.

Následuje ticho. Kdosi se přidušeně zahihňá. Někdo jiný se rozchechtá a pokusí se smích zamaskovat kýchnutím. Výraz v obličeji slečny Maddisonové znatelně potemní. Mračí se tak, až se jí spojuje obočí, a špulí rty.

„Takže ty si ze mě budeš dělat dobrý den, Stephanie Townsendová?“

Netuším, jak se dá udělat dobrý den, navíc z někoho, protože to spojení znám jen jako formu pozdravu. A já přece slečnu Maddisonovou nezdravila, aspoň ne teď.

Zavrtím hlavou, ale nijak to nepomůže. Dostanu dřevěným pravítkem desetkrát přes prsty, načež mě slečna Maddisonová pošle do kouta na hanbu. Mělo mě napadnout, že je to až příliš snadné. Pokaždé se zmýlím. Zády ke spolužákům uvolním slzy. Nikdo mě nevidí. Kanou mi po tvářích a vytvářejí na nich mokré cestičky. Slyším ji, jak ostatním vysvětluje, že rozdíl zjistí pomocí odčítání. Potom jim to kouzlo dokonce předvede. Ještě jednou si vzpomenu na dobrý den. Já jí dám pozdrav. Nejraději bych ji poslala pěkně od plic do háje, a ne jí přála dobrý den.

Slečna Maddisonová mamince s gustem oznámí, že nejsem zrovna „nejostřejší tužka v penále“, přesto cítím, že sama doufala v něco víc, v nějakou vhodnější ukázku mé podivnosti, která by její ohodnocení z pozice třídní učitelky ospravedlnila. Dokonce i tatínkovi připadá zakulacenost dvaadvacítky zábavná. Když mu to maminka poví, zahýká smíchy. „Ale to přece nemůžeš popřít, Kath. Dvacet dvojka je zakulacená!“ Táta se chechtá a plácá do kolen, a já mám radost, protože jsem zábavná.

V průběhu školního roku, když se slečně Maddisonové podaří zastínit i slečnu Worthovou, mě ale humor přejde. Dělali jsme prostinké cvičení na „slovní argumentaci“. Celé věty nám prozatím moc nejdou, takže většina otázek vyžaduje jednoslovnou odpověď. Nechám se jednou takovou nachytat a zřítím se do nastražené pasti jako nic netušící slůně. Týká se jakéhosi kluka jménem Brian, který je hrozně zlý a nedělí se o věci. Otázka zní: „Proč Brian ostatním nepůjčuje hračky?“ Bez váhání odpovím: „Protože Brian je…“

Podezření, že se něco děje, nabydu teprve tehdy, když musím zůstat po škole a maminku si zavolají do třídy. Ani tehdy ovšem nečekám, že by slovo, které o mně učitelka pronese – „zvrácená“ (pro mě neznamená vůbec nic) –, mělo mít na maminku takový dopad. Slečna Maddisonová jí ukáže, co jsem napsala, a když si maminka tiše čte mou odpověď, tváří se vítězoslavně. Pak si maminka přitiskne ruku na ústa, ohrazuje se, že doma podobná slova nikdy nepoužíváme, a učitelku ujišťuje, že netuší, odkud to mám. Už vím, že to má něco společného se špínou, nebo ženskými orgány, což je vlastně jedno a totéž. A maminka samozřejmě moc dobře ví, odkud to mám, ale nejspíš nemá ani ponětí, že to je francouzsky.

Krátce nato se mi podaří zjistit něco důležitého o mamince a o tom, proč jí nedělám radost. Dawn si se mnou smí hrát, abychom trochu ulevily její mámě, které se narodilo nové miminko jménem Karen. Je mi Dawn líto, protože už není středem pozornosti. Její místo zabrala Karen a Dawn se musí spokojit pouze s drobky, které pro ni zbyly z původního broučkovství. Mé mamince jí musí být taky trochu líto, protože ji k nám nechává často chodit a oběma nám dává želé bonbony. Od té chvíle jsme s Dawn nezastavitelné.

Houpání nás začne brzy nudit, a tak se místo toho zkusíme posouvat po kládě houpačky. Předstíráme, že jsme na nějaké vyvýšené konstrukci. Jakmile odlepíme nohy od země, zastavíme se a podíváme se na sebe. „Legrační pocit, že?“ poznamená Dawn.

„Jo. Legrační, ale příjemný.“

Chvíli tak zůstaneme s nohama těsně nad zemí a užíváme si nově objevenou zkušenost s kládou mezi nohama, když vtom maminka vyjde ven.

„Co to tam vy dvě u všech všudy provádíte?“

Slezu dolů a snažím se jí to vysvětlit, aby se na nás tak nezlobila. „Dělaly jsme něco legračního, ale příjemného,“ odpovím.

„Cože jste?“

„Legrační, ale příjemné.“ Dotknu se svého těla v místech, kde to bylo příjemné, aby mě lépe pochopila. „Když jsme se posunovaly po kládě, tady to bylo moc příjemné.“

„Přestaň! Nech toho! Nebuď taková špína!“

Z jejího znechuceného výrazu se mi svírá hrdlo. Ztěžka polknu. Takže jsem špína. To je ono. Proto mě maminka nemá tak ráda jako Jonathana. Pošle Dawn sbalit si věci a odkvačí do kuchyně, kde začne dezinfekčním prostředkem drhnout různé povrchy. Já odejdu do koupelny, sama od sebe si umyju ruce a hned začerstva to mamince ohlásím.

„Dobře,“ procedí skrz zaťaté zuby, zatímco dává vařit brambory, a mně je jasné, že jsem pořád špinavá.

Ani později maminka nepřestává svědomitě útočit na choroboplodné zárodky, ať už se ty malé mršky schovávají kdekoli. Je fascinující vidět, kde všude jsou. Jednou, zrovna k nám na návštěvu přišla sousedka, si mě maminka posadí na klín a já jí zmáčknu prsa, abych cítila, jak jsou měkká.

„Nebuď taková špína!“ štěkne maminka. Jsem z toho celá paf, a když slezu dolů, jdu si do koupelny umýt ruce a zase jí oznámím, že jsem to udělala.

Nebo jindy je na titulní stránce tátových novin fotografie nějaké herečky. Ta žena má šaty s hlubokým výstřihem, takže jsou jí vidět prsa. Máma noviny popadne a roztrhá je na kousky. „Coura jedna špinavá!“ sykne. „Špína je to!“

Už zase to slovo. Špína. Jako já.

„Já jsem taky coura?“ zeptám se.

Maminka zmuchlá inkriminovaný snímek do kuličky a hodí jej do koše na papír. „Ne, pokud tomu dokážu zabránit,“ odpoví.

Tehdy si uvědomuju jen napůl, že choroboplodné zárodky představují ucelenou směsici sexu (ženských orgánů) a špíny. Pomalu se učím dávat ty dvě skupiny do souvislosti.

Choroboplodné zárodky jsou neviditelné, říkává maminka, a snadno se rozšíří „kataminací“. Přistavím si něco ke dřezu, abych dosáhla na kohoutky, a opatrně pustím vodu. Pak si s čistě umytýma rukama a se slzami v očích uvědomím, že budu muset vodu znovu zastavit, což znamená, že můžu na ruce nachytat zpátky všechny choroboplodné zárodky, které jsem předtím nechala na kohoutcích. Někdy když se vracím domů ze školy, držím palce uvnitř zaťatých pěstiček. Když se mě rodiče zeptají, co se stalo, nedokážu se na ně ani podívat. Vidění mám rozmazané, ale plakat nesmím.

V umývání rukou jsem čím dál zdatnější. Naučím se pouštět vodu lokty, takže na kohoutky nepřenesu žádné choroboplodné zárodky. Jenže na mě číhají jiné nástrahy. Choroboplodné zárodky, ona „špína“, kterou jsem se provinila, zjevně nějak souvisí s „hanbatými partiemi“. Snažím se jim vyhýbat, jenomže pak se jeden spolužák ze třídy, Steven Willis, jednou na hřišti rozhodne ukázat mně a Dawn svého pindíka. Po tom zážitku jsem si docela jistá, že je kataminovaný. Což znamená, že když se ho někdy dotknu nebo se on dotkne mě, přenese na mě nové choroboplodné zárodky. Zdálo by se snadné vyhýbat se mu, ale ne. Tak prosté to není. Protože kataminuje i všechno, na co sáhne: lavici, židli, pastelky a tak dále. Ta hrůza nemá konce.

Čas od času mi všechno začne připadat tak intenzivní a frustrující, že musím nalézt způsob, jak běsům ve své hlavě uniknout. Prozatím jsem přišla na dva. První je po ulehnutí do postele kývat hlavou ze strany na stranu. Když to dělám dostatečně dlouho, podaří se mi ji téměř vyprázdnit od myšlenek. Trochu se mi pak točí, navíc to nefunguje dlouhodobě a hrozně mě to vyčerpává. Druhý způsob jsem vymyslela z ryzího zoufalství. Když mi přijde dát dobrou noc maminka (obvykle to dělává tatínek, ale aby to fungovalo, musí to být ona), požádám ji, aby si otřela dlaně i hřbety rukou o mou bílou prošívanou pokrývku. Jakmile to udělá, já pak přesně do těch míst položím své ruce, a tím nasaju její čistotu a nevinnost. Abrakadabra! A jsem čistá. Tenhle kouzelnický trik ovšem funguje pouze v případě, že maminka spolupracuje. Považuje to sice za hodně praštěný nápad, ale myslím si, že se podvoluje, protože to na mě, zdá se, má dobrý vliv.

Přibližně tou dobou se mi začnou zdávat nevhodné sny. Nevím, jak to poznám, ale poznám to. Zvláštní je, že se odehrávají v budově nedělní školy Církve trojjediného Boha (v dlouhé úzké místnosti hned vedle menší kaple). Jednoduše vejdu dovnitř a položí mě na dopravní pás. Ten se tu a tam „zastaví“, a v těch chvílích se mi něco děje. Třeba Steven Willis nebo ten kluk, co rozváží zeleninu, se mě může dotýkat v místech, kde je to legrační, ale příjemné. Nakonec mě přenesou do některé menší místnosti, kde mi něco dělá muž v bílém plášti. V takových chvílích obvykle jen ležím bez hnutí.

Pocit viny mě sužuje prakticky pořád. Jednou v noci, když ležím v posteli, chce maminka vědět, proč se tvářím tak sklesle. Nedovedu jí to vysvětlit. Svým nejlaskavějším maminkovským hlasem mi oznámí, že si můžu kdykoli promluvit s Ježíšem. Ujistí mě, že je to snadné, protože Ježíš beztak dávno ví o všem, co nosím v hlavě, takže mu nemusím nic vysvětlovat. To je hrůzostrašná novinka. Jsem špinavá a odporná a Ježíš to ví. Navíc ví o všem, co se mi honí hlavou. Teď jsem se teprve dostala do potíží.

Nad schodištěm nám visí obrázek Ježíše Krista. V ruce drží svítilnu a tváří se svatě a trochu smutně. Chodím ho kontrolovat, abych zjistila, jestli se jeho výraz proměnil, zůstávám vzhůru co nejdéle a snažím se vymyslet, co dělat s choroboplodnými zárodky v mé mysli. Následujícího dne ráno po snídani, když tatínek odejde do koupelny, požádám maminku o pomoc.

„Nemohli bychom si pořídit televizor?“

„Ne. Akorát by nám vymývali mozek.“

Začne mi hrubě rozčesávat vlasy.

„Jenomže já si myslím, že bych chtěla, aby mi někdo vymyl mozek.“

Pevnými tahy hřebenu mi zvrátí hlavu nazad.

„Copak ty nechceš, abych měla úplně čistý mozek, maminko?“

„Nebuď hubatá.“

Její slova se ostře zaříznou do měkkého masa mé naděje.

Netuším, jak pro ni nebýt zklamáním. Nikdy jsem nepřestala doufat, že zachytím signály mateřské lásky. Tíživá, hloupá naděje. Někdy mě ta prokletá naděje tahá za sebou jako obrovský pes na vodítku, jindy se zastaví u kandelábru a stáhne mě zpět zrovna ve chvíli, kdy jsem konečně nabrala tempo. Nechci za ni nést zodpovědnost, ale ona pořád doráží, nadšená a dychtivá, až ji nakonec opět pustím ven.

„Maminko…“

„Oblékni si kabát.“

„V těch šatech ti to moc sluší, maminko.“

Jde do kuchyně pro Jonathana a posadí ho do kočárku. „Pohni, jinak přijdeme pozdě do školy.“

V Napier Road stojí řadové domky s předzahrádkami tak malými, že se do nich vměstná akorát popelnice, kočárek a jízdní kolo. Táhnou se až dolů k železničnímu úvozu, porostlému vysokou trávou plnou měděných slepýšů a zmijí. Koleje probíhají travnatými břehy a spojují jedno zapomenuté malé městečko s druhým, vinou se mezi kopci s ošuntělými, usměvavými ovcemi, a pomalu mizí v podrostu jako had v trávě. Dřív tu v obou směrech jezdívaly vlaky, ale teď už ne. Když sedím doma v tichu, chybí mi to jejich hú-hú-hú-húúú. Za Napier Road s oprýskanými domky v řadové zástavbě, vinoucí se až dolů k trati, stojí nově postavený Greenfield Crescent se zemědělskou půdou za domy. Tam jednou budu bydlet já: v půldomku s pořádnou předzahrádkou a velikou zahradou za domem. Dokonce budu mít i garáž, přestože tatínek autům nevěří, připadají mu nebezpečná. Maminka jim nevěří, protože jim nevěří tatínek, ale taky proto, že jsou zatraceně drahá. V zemi žije spousta bohatých lidí v čele s jakýmsi Muckem Melonem, ministerským předsedou.

„Zatracenej Muck Melon!“ pronese tatínek nad novinami.

„Dávej si pozor na pusu!“ sykne maminka. Předpokládám, že ho okřikuje kvůli slovu „muck“, které musí být úplně prolezlé choroboplodnými zárodky.

Lidé z Napier Road žárlí na ty, kdo bydlí v Greenfield Crescent. V pěti letech mi to nedochází, takže když mi Dawn tvrdí, že její tatínek vlastní obrovskou továrnu na výrobu letadel, věřím jí.

„A co dělá tvůj tatínek?“

Musím se nad tím pořádně zamyslet, protože si nejsem úplně jistá. „Pracuje v jištění.“

„Co je to jištění?“

„Nevím jistě. Podle mě je to veliká budova – obrovitánská –, kde se stará, aby se lidé nedostali do nebezpečí.“

„Jakého nebezpečí?“

„Třeba nehody – když někoho srazí auto a rozdrtí mu kosti, a taky požáry, při kterých se lidé celí popálí a sleze jim kůže. Takové věci.“

Dawn se tváří náležitě ohromeně. „A jak to dělá?“

„To nevím. Zeptám se ho.“

Nejdřív mi tatínek vysvětlí, že pan Webster žádnou továrnu nevlastní. Jenom v ní pracuje jako „předák“. Tatínek to vyřkne s lehkým náznakem opovržení, až se za pana Webstera a za Dawn stydím.

„A kolik lidí v takové továrně pracuje?“

„To nevím. Moc ne. Asi dvacet nebo třicet.“

To je příšerné. Navíc pan Webster je jenom předák. Není třeba zadák nebo něco podobně zodpovědného. Nejspíš mu zabere celou věčnost, než se vypracuje na vrchol.

„Ale tak nevadí. Aspoň že vymyslel telefon.“

„Cože? To ti namluvila Dawn?“ Tatínek se nějak podivně culí, což mě znejistí. „Geoff Webster rozhodně žádný telefon nevynalezl.“

Další špatná zpráva. Dawn o tom říkat nebudu.

„A co děláš ty? V práci? Něco po jištění?“

„Starám se o to, aby lidé, které potká nějaká katastrofa, byli v bezpečí. Samozřejmě nedokážu zabránit, aby se jim něco stalo, ale pokud se dostanou do potíží, můžu jim pomoct. Třeba když někomu shoří dům, naše společnost mu pomůže zaplatit stavbu nového.“

Přikývnu. Připadá mi to jako dobrý skutek, který se k mému tatínkovi hodí, a říkám si, že se to určitě nějak pojí s Církví trojjediného Boha. Tatínek se jaksi zapomene zmínit, že za takové pojištění si lidé musejí zaplatit. Místo toho využije příležitosti a poučí mě o všemožných životních nástrahách, které existují. Ukazuje se, že nebezpečí číhá na každém kroku: smrtelné nehody, příliš rychle jedoucí auta, malé děti, které si hrají se sirkami a podpálí sebe či dům, které padají ze stromů, vběhnou do silnice, aniž se předtím rozhlédly, nebo si hrají na obrovských sekačkách trávy na sportovních hřištích. Život je děsivý. Jako bych to nevěděla.

Problém je, že když se se skutečným nebezpečím střetneme tváří v tvář, obvykle ho nepoznáme. A tak se panu Pánovi podaří vloudit do našich životů.

Čtvrtá kapitola

Položka:

Pero s koalou (a dalších 46 nefunkčních propisek).

Vyhodit.

Měla jsem si na nádraží v Paddingtonu koupit teplou bagetu, protože jakmile se trochu uklidním, k čemuž dojde poblíž Readingu, dostanu hlad. Jsem přesvědčená, že při návratu z jídelního vozu zahlédnu v našem vagonu muže, před kterým jsem prchala na peronu. Předtím tam neseděl, a přestože okamžitě odvrátím zrak a sednu si na své místo, jsem si docela jistá, že to je on. Všiml si mě? Jistěže ano. Proč by tam jinak seděl? Musím se na něj přestat soustředit. Kdyby se mnou chtěl po mém útěku mluvit, už by to udělal. Teď když sedím, je ke mně obrácený zády. A třeba to ani není on.

Rozbalím si sendvič s vejci a řeřichou a nedůvěřivě si ho prohlížím. Matt nenávidí jednorázové plastové obaly. Když vytáhnu sendvič z trojúhelníkového plastu, je měkký a poddajný. Ukousnu si sousto, abych zahnala hlad, ale i proto, aby se mi lépe držel v ruce. Matt mi chybí. Kéž bych s ním mohla mluvit častěji, ale pokaždé, když se mu chystám zavolat, není v Austrálii vhodná doba na telefonát. Až se dnes večer kolem půl osmé vrátím, bude tam tak půl páté ráno, a kdybych mu chtěla brnknout, než půjdu spát, bude se akorát chystat do práce a nebude mít čas. Nejpříhodnější chvíle je v Anglii poledne, jenže to nebývám skoro nikdy doma, kromě soboty a neděle, ale volat mu o jeho víkendových večerech mi připadá trochu vtíravé. Nechci mu narušovat vztah s přítelkyní. Zdá se, že s Alex je to vážné, že je ta pravá. Zmítám se mezi pocity radosti a sebelítosti. Od momentu, kdy mi oznámil, že „na chvíli“ odletí do Austrálie, jsem měla obavy, že tam někoho potká, zamiluje se a bude chtít zůstat. A když se na začátku letošního roku měl vracet domů, řekl jen, že zůstane ještě rok, aby dal vztahu s Alex „šanci“, protože jim to vážně klapalo. Představovala jsem si, jak Alex „náhodou“ otěhotní, budou se muset vzít a já nikdy neuvidím vnoučata, natož syna. Leda tak jednou za uherský rok, kdy u nich budu muset zůstat na tři týdny v kuse, aby se mi let vyplatil, čímž se pasuju do role nevítaného hosta a všichni navzájem si začneme lézt na nervy. Jak se stát zatracovanou matkou a tchyní snadno a rychle.

„Prostě potřebuju roztáhnout křídla, než se rozhodnu usadit.“

Představovala jsem si, že vydělá trochu peněz v továrně nebo na stavbě, potom procestuje vlakem celou Evropu a bude mi posílat pohlednice z vinic a antických památek. Pak by třeba mohl nastoupit na vysokou. Ale ono ne.

„Austrálie? To potřebuješ roztahovat křídla tak doširoka? Co třeba Řím? Florencie? Řecké ostrovy? Norsko – odjakživa jsi toužil vidět polární záři.“

„Mami. Chci trochu poznat svět.“ Přehodil si nohu přes nohu, kotník opřel o koleno a hleděl dolů, jako by to, co chce říct, měl napsané na ponožce. „Prostě potřebuju na chvíli odjet. Nehledej v tom nic osobního.“

Také jsem se zahleděla na jeho ponožku a doufala, že z ní vyčtu vhodnou reakci. Ale byla to jen ponožka. Napadlo mě, že pokud se v Austrálii zamiluje a pořídí si tam děti, bude to mít velice osobní dopad. Promyslel vůbec, na kolik ho vyjde letecká doprava? Zvážil návrat? Nebo to, jak ho budu navštěvovat, kdyby se tam usadil natrvalo? Ach bože, ach bože. Věděla jsem, že ho musím nechat jít. Jistěže jsem ho podpořila, každičkou buňkou svého těla jsem ho podpořila.

Pustil televizi. Dávali fotbal. Jeden hráč padl na kolena a složil hlavu do dlaní. Napadlo mě, že bych ráda udělala totéž. Taky bych se ráda svezla na kolenou po trávníku ve skluzu. Kamera zabrala dalšího hráče, pobíhal kolem, tvářil se hrozně světácky a nad věcí a odplivl si na trávník. I to bych ráda udělala. Odplivla si. Když jsem byla malá, dědeček si často odplivoval. Jednou jsem ho napodobila. Popadl mě za paži a vyhuboval mi. Řekla jsem, že až vyrostu, budu plivat na ulici stejně jako on.

„Dámy si na ulici neodplivují,“ namítl.

„Ale já budu. Až vyrostu, odplivnu si na ulici, kdykoli budu chtít. Tak jako ty.“

Chtěla jsem Matta nechat koukat na fotbal a jít se projít. Chtěla jsem v ústech vytvořit pořádnou slinu, jako ten fotbalista (jak to jenom dělají?), a flusnout na chodník nedaleko Coopu. Ale neudělala jsem to.

Místo toho jsem začala Matta s přehrávaným nadšením povzbuzovat, nakupovala jsem mu knížky o australském vnitrozemí, trička s klokany a pero s koalou. Pateticky zapálený tón mého hlasu se mi příčil. (Pero s koalou si Matt vzít zapomněl. Dodnes leží na jeho nočním stolku hned vedle gelu z aloe vera, který jsem mu koupila na spáleniny od slunce.)

Vjíždíme do Readingu. Nemůžu uvěřit, že cítím tak zoufalou bolest. Kamkoli Matt cestuje, mé srdce odjede s ním. Jako by leželo sbalené na dně kufru, když odlétal do Austrálie, a později se spolu s ostatními maličkostmi přemístilo do spodní zásuvky komody na všech místech, kde žil. A stejně jako v případě speciálního superúčinného repelentu, který jsem mu dala, nejspíš ani neví, že ho s sebou má.

Měla jsem na srdci tolik věcí, které jsem mu před odletem chtěla říct. Nikdy jsem mu neprozradila, co se stalo to léto, když mi bylo devět let. Přesto jsem nesnesla pomyšlení, že by se o tom dozvěděl od někoho jiného. Jen při té představě se mi dělá zle.

Mou první zkušenost s terapií obstarala žena jménem Paula. Našla jsem si ji přes pojišťovnu, takže sezení byla zdarma. Nebyl to můj nápad, doporučil mi to můj lékař. Zhodnotil, že potřebuju pomoc. Dobrý nápad, opravdu. A tak jsem Paulu každý týden navštěvovala, ona se mě ptala na nejrůznější věci ohledně mé osoby a dělala dlouhé odmlky, které jsem měla vyplnit mluvením. Hodně se vyptávala na mé rodiče. Moc jsem jí toho říct nemohla. Nebo možná nechtěla. Podle mě byli naši obyčejní lidé. Nebo by se za ně dali považovat. Jenže to si o svých rodičích myslí asi každý, že? Koneckonců, kolik toho jako dítě poznáte? Víc jsem chtěla mluvit o Simonovi, přijít na to, proč mě opustil, proč mě zradil, proč jsem byla tak… proč jsem mu nestála za to, aby zůstal. Nechtěla jsem se bavit o svém dětství. Neřekla jsem ani slovo o tom, co se stalo. Jenže jsem neviděla kořeny, které ona ano, kořeny, které sahaly mnohem dál a táhly se hluboko pod pevnou půdu mé minulosti.

Pátá kapitola

Pan Pán a jeho pes

Když jsme se s panem Pánem setkaly poprvé, bylo mně a Dawn odhadem osm let, ačkoli časovou osu mám od chvíle, kdy k tomu došlo, dost popletenou. Jednoho dne nám prostě do života vběhl pes s dlouhou zlatavou srstí, pobíhal po ulici sem a tam, uháněl po polích. Jediný další pes v ulici je jezevčík pana Hewletta, který nosí tartanový obleček s dírou na ocas a je hrozně nervózní, takže se nenechá pohladit. Nový pes se jmenuje Goldie a hlazení přímo zbožňuje. O panu Pánovi toho zatím moc nevíme, ale už teď je jasné, že má mizernou představivost, když pojmenoval zlatého retrívra Goldie. (Dawn by mu říkala Ringo, já zase George – pak ovšem zjistíme, že se jedná o fenku.) Ovšemže jsme se ho mohly zeptat na jeho pravé jméno, když jsme se ke Goldie skláněly a hladily ji, ale nezajímalo nás a on sám nám ho nikdy neprozradil. Zato se nás hodně vyptával. Pan Pán mírně zadrhává a lehce si šlape na jazyk. Dawn mu namluví, že se jmenuje Priscilla, zkráceně Cilla, já řeknu, že jsem Stephanie, protože i bez lhaní mám už tak dost špatných vlastností.

Pan Pán bydlí na Napier Road kousek od Dawn, skoro přímo naproti naší straně půlměsíce. Často vyráží s Goldie na procházku v době, kdy se vracíme ze školy, takže si ji cestou domů můžeme pohladit. Jednoho dne se nás zeptá, jestli bychom nechtěly jít k němu domů na zmrzlinu, ale odmítneme. Dokonce i Dawn ví, že se nemáme bavit s cizími muži. Ale hladit jejich psy nevadí. Pan Pán samozřejmě není žádný únosce ani nic podobného, protože je smutný a neohrabaný a nosí ošoupané boty. Vypadá, jako by potřeboval někoho, kdo by se o něj postaral. Někdy si představujeme, jaké by to bylo jít s ním k němu domů.

„Vsadím se, že má v pokoji obrovský nočník plný čuranek,“ řekne Dawn.

„Vsadím se, že má smradlavou pohovku přikrytou novinami, na které si sedá,“ přisadím si.

„Vsadím se, že má hnědý koberec.“

„Vsadím se, že žádný koberec nemá – jenom lepkavé lino.“

„Jo. Vsadím se, že nemá žádnou zmrzlinu. Vsadím se, že doma nemá ani lednici.“

„Chudák pan Pán. Vsadím se, že spí s Goldie,“ řeknu.

„To by bylo fajn.“

„To bych dělala já, kdybych nějakou Goldie měla.“

„To já taky.“

Znám Goldie lépe než Dawn, protože v sobotu ráno chodí s Lisou Warwickovou a Ninou Elliottovou na balet, a vůbec většina dětí tou dobou něco podniká: navštěvují anglikánskou mládežnickou organizaci, chodí do skauta nebo se baví něčím podobným. Já na balet nemůžu, protože pajdám. Ale slyšela jsem Dawninu mámu, jak říká té mojí: „Víš, Kath, paní Dukesová, učitelka baletu, říkala, že Stephanie může kdykoli přijít a bude vítána. Její hodiny navštěvovaly i jiné děti se sníženou pohyblivostí. Nepopsatelně jim to prospělo. A Stephanie by se navíc moc líbily všechny ty překrásné úbory. Byla by obrovská škoda, kdyby o to přišla!“ Máma něco zahuhlá a řekne, že o tom popřemýšlí, ale nic takového neudělá. Když se jí zeptám, řekne ne. Když prosím, odmítne ještě rezolutněji. A když jí na polštáři nechám lístek se vzkazem, že úplně ze všeho nejvíc na světě toužím stát se primabalerínou (což není tak docela pravda, protože bych chtěla řídit parní válec), vezme si mě na druhý den stranou a řekne, že musím přestat škemrat, protože balet stojí spoustu peněz a nemůžeme si ho dovolit. Připadá mi to nespravedlivé, protože Dawnin otec je obyčejný předák a oni si ho dovolit můžou. Navíc táta vhodí každý týden do kasičky v kostele pět šilinků. A hodiny baletu stojí pouhé dva šilinky. Je to prostě nefér.

Každopádně výsledkem mého nechození na hodiny baletu je, že si hraju na ulici se staršími holkami, které už chodit přestaly. Smím akorát držet lano, přes které skáčou, protože mně jde přeskakování moc pomalu a nestačila bych jim. Znají spoustu pokřiků, třebas:

Jsem malá holka v modrém celá,

Není nic, co bych neuměla:

Třeba stát tiše, skákat do výše,

Nebo se celičká skrčit do skrýše,

Pokynout vojákům, klanět se králi,

Ukázat kalhotky sportovcům v dáli.

Někdy když mají dost dlouhý provaz, postaví se tři za sebe a předvádějí přeskoky jednotně. Pokud nás někdo vidí, cítím se divně. Někdy mě přimějí, abych si zkusila část sestavy na chodníku, jen tak, bez lana, když ho zrovna nedržím. Připadá jim to zábavné. Poslechnu je, jelikož mám strach odmítnout, ale modlím se k Bohu, aby máma neviděla, jak si kasám sukni, protože by doslova šílela.

Když zrovna neskáčou nebo nenacvičují nejrůznější sestavy, svěřují si důvěrné historky. Tehdy mě posílají pryč. Obvykle pomalu dojdu až k domu pana Pána, protože Goldie bývá na malé zahrádce a strká čumák mezi laťky v brance plotu. Každou sobotu ji pohladím po hlavě, takže mě zná lépe než kohokoli jiného. Občas mi pan Pán podá psí pamlsek, abych ji mohla nakrmit. Někdy nabídne celozrnnou sušenku i mně, ale pokaždé odmítnu. Když o tom povím Dawn, žárlí a mě to těší, protože já jí zase závidím meruňkovou šifonovou sukýnku s tylovým zdobením a růžové piškoty („tělové“, řekne, což mi připadá hrozně vulgární a vzrušující). Poradí mi, abych si od něj příště sušenku vzala, šla dovnitř do jeho domu, pokud mě pozve, a potom podala zprávu, jaké to bylo. Zdá se, že budu muset být opatrná, protože kdyby se přece jen jednalo o únosce, prý na mě zkusí ty svoje oplzlosti.

„Ty myslíš…?“ Prstem naznačím podřezávání hrdla.

„To taky, ale ještě… oplzlosti.“

„A to je co?“

„Slyšela jsem tetu Ruby, jak o tom vypráví mámě. Jeden únosce prý u nich zabil nějakou holku, ale nejdřív na ni zkusil ty svoje oplzlosti, a to bylo stejně příšerné.“

„Co to?“

Dawn si dlaní zakryje ústa, přestože kolem zídky jejich zahrady zrovna neprochází nikdo, koho by naše tajemství zajímalo. Pak zašeptá: „Sex!“

„Cože?“

„Katrina Pearsonová mi o něm vyprávěla. Její sestra ho měla. To je, když ti kluk strčí svého pindíka do díry.“

To mě vyplaší. „Do jaké díry?“

„Do té, co máš mezi nohama.“

Přemýšlím o tom a podívám se dolů na šatovou sukni. „Nemyslím si, že bych měla někde nějakou díru,“ prohlásím s úlevou.

„To já taky ne, ale Katrina tvrdí, že ji máme obě. Já si myslím, že to je…“ naznačí, abych se k ní přiblížila, znovu si zastíní ústa dlaní a vážným hlasem dořekne: „… zadek.“

Tím se celá situace povážlivě změní. Ještě před malou chvílí se sex rovnal něčemu jako planým neštovicím, protože Katrinina sestra ho měla a přežila to, zato teď na mě působí nebezpečným a děsivým dojmem. Ani za nic nevkročím sama do domu pana Pána – i kdyby vypadal moc smutně a šlapal si na jazyk –, abych pak Dawn mohla povyprávět, jak to proběhlo. Ledaže by šla se mnou.

Rodiče mi přestali zakazovat, abych si s Dawn hrála, jednoduše to vzdali, nicméně kdyby věděli, o čem se bavíme, neměli by radost. Možná je těší, že si vůbec mám s kým hrát. Poněvadž já ráda rozhodně jsem. Rodiče nám navíc nezakazují potkávat se s panem Pánem, nemají totiž ponětí, že to děláme. Všechny děti Goldie zbožňují. Postupem času se ale čím dál víc ochomýtáme kolem pana Pána a on se ochomýtá kolem nás. Vůbec netušíme, jak nám to změní život.

Maminka občas učiní pokus přimět mě hrát si s ostatními dětmi. Jednoho dne si roztrhne náhrdelník a všechny skleněné korálky posbírá na talířek. Vidí, jak si s nimi hraju, fascinuje mě, jak broušené sklo odráží světlo. Přinese starou plechovku na karamely a strčí korálky dovnitř. „Na,“ řekne. „Můžeš si je nechat. Když jsem byla malá, sbírávali jsme korálky a pak jsme si je vyměňovali. Možná bys je mohla ukázat kamarádkám a zjistit, jestli nemají nějaké na výměnu.“ Dobře ví, že nemám žádné „kamarádky“, ale je to chytrý krok. Dawn se po mně okamžitě opičí, netrvá dlouho, všechny holky v ulici mají plechovou dózu plnou korálků a z jejich vyměňování se stane oblíbená zábava. Místo abych sledovala, jak holky poskakují přes provaz, můžu se posadit na obrubník a otevřít plechovou dózu plnou těch nejlepších korálků. A když sedím po škole na zídce, už nejsem smutný osamělý mrzák, který čeká, jestli si s ním někdo nebude chtít hrát. Je ze mě dívka s plechovou dózou plnou korálků, která čeká, kdo za ní přijde dělat „směnivky“.

Je tu ještě někdo, kdo si mě na zídce všimne, a sice paní odnaproti. Protože nemáme auto a trochu jsme povyrostli, sousedé mně a Jonathanovi často nabízejí, abychom s nimi jeli někam na výlet. Když je mi osm a Jonathanovi šest, Hooperovi, jejichž dům stojí obrácený čelem k našemu, pořád opakují, že mají v autě spoustu místa a rádi přiberou dvě děti, když vezou svoje kluky třeba na výlet do Forest of Dean. Naši nám dovolí jet (přestože jakmile nasedneme do automobilu, bereme osud do vlastních rukou).

Hooperovi mají syna Garetha, který se mnou chodí do třídy, a mladšího chlapce jménem Paul, ten je zase v Jonathanově věku. Nasoukáme se na zadní sedadla jejich vozu. Všichni čtyři sedíme v řadě vedle sebe. Při každém zabočení se rozbliká malá oranžová ručička. Občas pan Hooper ještě vystrčí ruku z okýnka. A paní Hooperová zase někdy natáhne krk, vyhlédne z okna na straně spolujezdce a ohlásí: „Z téhle strany nic, miláčku.“ Miláčku. Moc se mi líbí, když to říká.

V oblasti Forest of Dean to máme fakt rádi. Líbí se nám měkké cestičky vystlané bukvicemi a hnědým listím, které ztrouchnivělo, aby se nám našlapovalo měkce. A taky se nám líbí tajné pěšiny, které vedou všemi směry, jemné hasivky a svinuté kapradí, sametový mech, vůně vlhké zeminy, riziko, že se člověk ztratí, příslib dobrodružství. S Garethem na sebe bereme zodpovědnost starších. (Nemám tušení, kde při našich jednodenních výletech tráví čas pan a paní Hooperovi. Nejspíš si odskočí někam na čaj. Protože nám neustále připadá, jako bychom zůstali naprosto sami.) Zvedáme konce větví a připevňujeme je na buky, abychom z nich vytvořili brloh, a přivazujeme je k sobě kapradím. Vyčistíme zemi, aby vznikly prostory ne větší, než do jakých se vejde přikrčené dítě, stavíme z větviček hranice k případnému zapálení, bojujeme se smyšlenými nepřáteli. Sledujeme králíky, veverky, zpustlé zatoulané ovce, a někdy i daňka. Gareth brává kluky na lov vysoké a králíků k večeři a já zůstávám doma a připravuju dušené maso. Vracejí se s kořistí, Gareth mi podá kus klády. „Tumáš, ženo,“ řekne. „Stáhni toho králíka z kůže a uvař ho.“ Opatrně sloupu kůru. Těší mě, že můžu pokračovat v jeho hře. Pak obrátím vzhůru nohama slamák, který poslouží jako hrnec, a poleno vložím dovnitř. Bez váhání se vžiju do role matky a Gareth se ujme úlohy otce rodiny.

Mám Garetha ráda. Líbí se mi jeho tmavé zplihlé vlasy i pihy, a taky se mi líbí, že nám ukazuje různé motýly, třeba „soumračníka jahodníkového“, „ostruháčka dubového“ a „perleťovce stříbropáska“. Někdy si i představuju, jaké by to bylo, kdybychom hráli hru na maminku a tatínka se vším všudy, jako to dělají ostatní děti u nás ve škole uprostřed pole.

Když se jednoho dne po výletě vracíme do auta, klopýtnu a poraním si koleno. Paní Hooperová se ke mně rozběhne a sevře mě v náručí.

„Jsi v pořádku, zlatíčko? Nebolí tě to, drahoušku?“ Pak mi důkladně prohlédne koleno poseté kapičkami krve a políbí ho. Zadívá se mi do očí, neuhne pohledem a tváří se stejně vyjeveně jako já. „Už je to lepší, drahoušku? Jsi tak statečná!“

Pak se na mě zářivě usměje a znovu mě obejme. „Já vím, co potřebuješ, broučku. Zmrzlinu. Kdo by si dal zmrzlinu?“

Všichni se hlásí. Paní Hooperová mi pomůže do vozu a pohladí mě po vlasech. Jsem drahoušek. Jsem zlatíčko. Jsem brouček. Zdá se mi, jako by se dvě rozlomené části uvnitř mého nitra zase slepily dohromady a zapadly zpátky na své místo. Když odjíždíme, obrátí se ke mně z předního sedadla a mrkne na mě.

To léto úplně zapomenu na choroboplodné zárodky. Jako by někam zmizely.

Šestá kapitola

Různé druhy chůze

Když sami máte zvláštní chůzi, začnete se eminentně zajímat o to, jak chodí ostatní. V neděli dopoledne, po kostele, ještě předtím než jdeme domů na oběd, ráda sedávám na zídce naší předzahrádky a pozoruju kolemjdoucí. Protože náš dům stojí na samém okraji půlměsíce a je otočený čelem k Napier Road, vidím lidí scházet z kopce a oni zase vidí mě. Zato ti, kdo míří nahoru do centra města, netuší, že je sleduju.

O nedělích si pokaždé připadám jako vetřelec. Ne všichni chodí do kostela jako my, a většina lidí obědvá mnohem později než naše rodina. Zdá se, že muži směřují nahoru do hospody a zdrží se uvnitř přibližně do zavíračky kolem druhé hodiny. Nemá smysl sledovat, jak se vracejí, protože chodník je jim úzký a po cestě domů na pečeni a yorkshirský pudink vrávorají ještě mnohem hůř než já. V neděli bývá venku méně dětí. Dawn nemá dovoleno hrát si v nedělních šatech a nesmí si je sundat, dokud se domů nevrátí její táta a všichni se společně nenajedí.

Ráda sedávám na zídce a sleduju, jak lidé stoupají do kopce směrem k Bridge Street, která, když odbočíte doprava, vede do centra. Dawnin táta, pan Webster, obvykle šplhá do kopce jako první. Chodí s rukama daleko od těla jako gorila a se široce rozkročenýma nohama, jako by seděl na malém poníkovi. Říkám tomu gorilí chůze.

Pan Willis, táta Stevena Willise, houpe rukama s takovou silou, že vypadá, jako by mašíroval před královnou. Osobně si myslím, že dřív býval vrchní seržant ve válce nebo něco podobného. Jeho způsobu chůze říkám knírkový pochod. Někdy s sebou vede i statného psa jménem Furrow, který vypadá nebezpečně a drsně. Lisa Warwicková říkala, že když jeho žena ležela v nemocnici, její máma mu upekla koláče a poslala s nimi za ním svou sestru. A on ji prý honil po kuchyni a snažil se ji chňapnout za zadek. Nějak si to nedovedu představit. K čemu by mu její zadek byl? (Ledaže by se jednalo o nějaké oplzlosti.) Pokaždé, když pana Willise vidím, si na tu historku vzpomenu. Má obrovský světlý knír, který je vidět, až když se vrací domů.

A pak je tu pan Pán, který tiše vyjde z předzahrádky svého domu a jeho zlatá fenka zvesela, avšak neslyšně poskakuje kolem. Nenosí žádné barvy – pouze přírodní odstíny v tónech půdy a kamene –, jako by se snažil splynout s pozadím. Našlapuje zlehka, ať už stoupá do kopce, nebo schází dolů, a fenka jde pokaždé kousek před ním. Ošoupané hnědé boty se mu při chůzi vychylují do strany, takže vypadá jako tučňák v obci Bourton-on-the-Water, kterou jsme navštívili loni se školou. Nehoupe rukama ze strany na stranu, ramena má mírně svěšená, skoro jako by se omlouval, že vůbec vyšel ven. Jako by doufal, že nikoho neruší a ničemu nevadí – dokonce ani dlaždicím na chodníku. Tomu říkám osamělá chůze.

Nechtěla bych být žádným z nich, ale dala bych nevím co za jejich zdravé nohy. Máma říkává, že se kvůli těm svým nesmím držet zpátky, a tak se snažím dělat všechno, jako bych byla zdravá, dokonce i šplhat na nová lana pověšená ve školní hale. Náš učitel vymyslel takovou hru „na piráty“. Dva lidé se stanou piráty a honí všechny ostatní, kteří jim musejí utéct. Můžete vylézt na prolézačku, na lana nebo na koně, můžete se schovat mezi žíněnky, ale pokud se nohou dotknete podlahy v hale (čili moře), vypadáváte. Končíte rovněž v okamžiku, kdy se vás některý pirát dotkne. Vyšplhat na lano je ideální řešení, ale je to mnohem náročnější, než se zdá. Nikdo vám totiž neřekne, že při šplhu držíte celou váhu svého těla mnohem víc nohama než rukama. Pokud vaše chodidla fungují bezchybně, dovedete se přitáhnout nahoru. Jednou jsem se o to pokusila, ale dopadlo to katastrofálně. Dostala jsem se asi do třetiny, jenomže jsem se držela akorát rukama. Opravdu moc jsem si přála vyšplhat tak vysoko jako Dawn, která se dostala až nahoru a dotkla se stropu. Jenomže já jsem se zvládla maximálně udržet na místě. Nohama jsem se zapřít nedokázala. A tak jsem tam visela, paže z té obrovské námahy úplně ztuhlé, a snažila se nepustit. Cítila jsem, jak se mi překrvuje obličej. Pomyslela jsem si, že snad prasknu. Nakonec přispěchal Gareth, postavil se pode mě a pomohl mi dolů. Ostatní děti měly plné ruce práce s unikáním a nikdo si ničeho nevšiml. Bohudík. Jenže nás kvůli tomu oba vyřadili ze hry. Kvůli mně.

Netvářil se ale nijak rozzlobeně. Gareth působí spolehlivým dojmem, dodává člověku jistotu, trochu jako jeden z buků ve Forest of Dean. V takových chvílích si představuju, jak se k němu tisknu v nějakém doupěti na měkkém loži ze shnilých bukvicových skořápek.

Další výzvu představuje country tanec. Mám ho vážně moc ráda. Naštěstí nemusíme čekat, až nás partner vyzve k tanci, protože stojíme všichni v řadách. Minulý týden jsem tancovala se Stevenem Willisem, a ten mě protáčel dokola takovou rychlostí, že jsem na nějakou chromou nohu ani nepomyslela. A na konci tance mě políbil na tvář. Steven Willis se mi nelíbí, to vůbec, přesto mě pusa od něj potěšila. Jenomže pak to všechno zkazil. Když jsme zamířili do šaten, abychom se přezuli, naklonil se ke mně a řekl:

„Napadlo mě, že bych si tě vzal za ženu.“

„Aha.“ Trochu mě zaskočil, protože až dosud si mě nikdo brát nechtěl – ani mě nikdo nelíbal.

„No jo. Akorát si říkám… Myslíš si, že takhle budeš chodit už napořád? Chci říct, nedá se to nějak opravit?“ S obavami si mě prohlížel, a zrovna když jsem se snažila pochopit, co přesně tím myslí, dodal: „Pak bych si tě mohl vzít.“

Připomnělo mi to jednu písničku, kterou vždycky v pátek zpíváme ve folkovém zpěvu. Je o jednom muži, který se zeptá dívky, kam jde, a ona odpoví, že dojit. On se zeptá, jaké má jmění, a ona odpoví, že svou tvář. Když si muž uvědomí, že žádným jiným majetkem nedisponuje, řekne: „V tom případě si tě vzít nemůžu, má krásná panenko.“ Což je pěkně hrubé, protože ona po něm nic takového nechtěla. Kéž bych Stevenu Willisovi dokázala říct totéž, co odpověděla ona tomu muži: Nikdo se vás o to neprosil, pane, řekla mu.

Nenávidím se, protože když mi oznámil, že by si mě rád vzal, cítila jsem se komicky polichocená a šťastná. Připadalo mi, jako bych se vznášela, stejně jako když mě roztáčel v kole. Když jsem Dawn řekla, že mě políbil, prohlásila, že jí dal pusu už dávno a dělá to tak se všema holkama. Kéž bych se jí nesvěřila. Cítila jsem se stejně, jako když jsem sledovala, jak zašlapuje housenku a ještě ji na zemi rozmázne. Tvrdě. Dokáže být opravdu hodně krutá.

Někdy se po nedělním obědě posadím zpátky na zídku a vidím její mámu, paní Websterovou, spěchat nahoru do kopce. Kráčí se svěšenými rameny a svetr jí poletuje kolem těla. Někdy si tělo obemkne pažemi, jako by se snažila svetr, nebo možná spíš samu sebe, udržet pohromadě. Vím, kam má namířeno: jde do hospody říct panu Websterovi, že brambory jsou připečené, a jestli se co nevidět nevrátí domů, připálí se i všechno ostatní. Z toho, jak se hrbí a tiskne ruce k tělu, poznám, že se jí tam nechce. Zajímalo by mě, jestli ví, co všechno o ní prozrazuje její chůze.

Myslíš si, že takhle budeš chodit už napořád?