Noah Gordon

RANHOJIČ

Copyright © 1986 by Noah Gordon

Translation © Jaroslav Piskáček – dědicové c/o DILIA, 1996, 2023

ISBN 978-80-249-5085-3

Obsah

ČÁST PRVNÍ RANHOJIČŮV UČEDNÍK

Dětství v Londýně

Rodina cechu

Rozdělení

Bradýř

Šelma v Chelmsfordu

Barevné míčky

Domek v zátoce Lyme

Komediant

Dar

Sever

Žid z Tettenhallu

Krejčovská zkouška

Londýn

Lekce

Tovaryš

Zbraně

Nová smlouva

Odpočívej v pokoji

Žena u cesty

Vetřelec

Černý rytíř

ČÁST DRUHÁ DLOUHÁ CESTA

První úsek

Cizinec v cizí zemi

Podivné jazyky

Výprava

Fársí

Klidná hlídka

Stará Planina

Travno

Zima ve studovně

Pšeničné pole

Nabídka

Poslední křesťanské město

ČÁST TŘETÍ ISFAHÁN

Poslední krůček

Sůl

Lovec

Město rebe Jišaje

Chalát

ČÁST ČTVRTÁ MÁRISTÁN

Ibn Síná

Pozvání

Majdán

Šáhova zábava

Zdravotní četa

Smrt

Kosti zavražděného muže

Hádanka

Zkouška

Vyjížďka na venkov

Pět dní na západ

Chátir

ČÁST PÁTÁ VOJENSKÝ CHIRURG

Důvěra

Jišajovo stvoření

Čtyři přátelé

Očekávání

Perokresba

Příkaz

Týdny v sedle

Indie

Indický kovář

Čtyři přátelé

ČÁST ŠESTÁ HAKÍM

Jmenování

Nabídka a odměna

Klinika v Idádži

Beduínská dívka

Karím

Šedivé město

Dvojí událost

Diagnóza

Zelené melouny

Kásimův pokoj

Ibn Sínův omyl

Průhledný člověk

Dům v Hamadánu

Král králů

ČÁST SEDMÁ NAVRÁTILCI

Londýn

Londýnské lyceum

Šedý mních

Známá cesta

Příchod jehňátek

Dodržený slib

Kruh se uzavřel

DOSLOV

S láskou Nině,

které děkuji za Lorraine

ČÁST PRVNÍ 

RANHOJIČŮV UČEDNÍK

Dětství v Londýně

Byly to poslední bezpečné okamžiky blažené nevinnosti v životě Roberta J., ale on ve své nevědomosti pokládal za utrpení, když musel zůstávat s bratry a sestrou v blízkosti otcova domu. Protože bylo teprve časně zjara, sluníčko bylo dost nízko a vysílalo hřejivé pozdravy paprsků přes okraje doškových střech. Natáhl se na hrubý kamenný schod před vchodem do domu a těšil se z té pohody. Nahoru se jejich zanedbanou ulicí trmácela jakási žena. Ulice naléhavě potřebovala opravit, podobně jako většina domů, jež byly postaveny jen tak narychlo, přestože je stavěli zkušení řemeslníci, vydělávající si na živobytí tím, že stavěli bytelné domy pro ty šťastnější, kteří si je mohli dovolit. Loupal košík raných hrachových lusků a snažil se dávat pozor na své mladší sourozence; patřilo to k jeho povinnostem, když maminka nebyla doma. Šestiletý William Steward a čtyřletá Mary Ann se popelili v prachu před domem, hráli jakési tajné hry a neustále se chichotali. Osmnáctiměsíční Jonathan Carter ležel na jehněčí kožešině a spokojeně vrněl, protože měl bříško plné kaše a maminka ho nechala řádně odříhnout. Sedmiletý Samuel Edward někam upláchl – prohnaný Sammy vždycky zmizel, když měl pomoci s nějakou prací, a Roby ho teď zlostně vyhlížel. Otevíral zelené lusky jeden za druhým a palcem vyškraboval jednotlivé hrášky, jak to viděl dělat maminku. Nepřestal pracovat, ani když si všiml, že cizí žena míří přímo k němu. Kostice v živůtku jí nadzvedaly poprsí, takže jí občas při pohybu bylo vidět prsní bradavky silně natřené růží na rty. Široký obličej měla také křiklavě nalíčený. Robymu bylo teprve devět, ale malé londýnské dítě rozpozná šlapku na první pohled.

„Mladej, je tohle dům Nathanaela Colea?“ Díval se na ni s odporem, ale nebylo to poprvé, co k nim přišla děvka a hledala jeho tátu.

„Proč se ptáte?“ řekl nevlídně a byl rád, že táta je na pochůzce za prací, takže jej ženská nezastihne, a že maminka odešla odevzdat výšivky, a tak si ušetří rozpaky.

„Potřebuje ho jeho žena. Poslala mě.“

„Co tím chcete říct, že potřebuje?“ Obratné prsty přestaly vylupovat hrášky. Prostitutka se na něj dívala chladně, protože jí dal chováním i tónem najevo, co si o ní myslí.

„To je tvá matka?“ Přikývl. „Má hrozné porodní bolesti. Je v Egglestanových stájích poblíž Puddle Docku. Radši honem najdi tátu a pověz mu to,“ řekla žena a otočila se k němu zády. Chlapec se zoufale rozhlédl kolem sebe. „Samueli, Samueli!“ zakřičel... Ale potvora Samuel byl kdovíkde jako obvykle, takže Roby vyrušil Williama a Mary Ann ze hry. „Dej na mladší pozor, Willy,“ řekl a rozběhl se směrem k městu.

Lidé, kteří dají na pověry, tvrdí, že rok 1021 po Kristu – ten rok, kdy byla Agnes Coleová poosmé těhotná – byl zasvěcen satanovi. Poznamenalo ho lidské neštěstí a přírodní pohromy. Předchozí podzim uzavřely tuhé mrazy řeky krunýřem ledu a zničily úrodu na polích. Pršelo jako již léta ne a rychlé tání způsobilo na Temži příval vody, který strhl mosty a domy. Padající hvězdy ozařovaly větrnou zimní oblohu a lidé zahlédli vlasatici. V únoru se země několikrát citelně otřásla a blesk urazil vrcholek kříže. Lidé si šeptali, že Kristus a svatí přestali bdít nad lidstvem. Říkalo se, že kdesi vytékala z pramene po tři dny krev, a pocestní tvrdili, že se v lesích a na odlehlých místech zjevuje ďábel. Agnes říkala Robymu, aby si takových řečí nevšímal, ale stísněně dodávala, aby se pokřižoval, když uvidí nebo uslyší něco nezvyklého. Lidé toho roku velmi žehrali na Boha, protože neúroda způsobila bídu. Nathan si nevydělal už čtyři měsíce ani penny a rodinu živilo matčino vyšívání.

Jako novomanželé byli Nathan a Agnes bláznivě zamilovaní a velmi sebejistí ohledně budoucnosti; on měl v plánu zbohatnout jako stavební dodavatel. Ale služební postup v tesařském cechu byl pomalý. Zkušební komise prověřovala každý projekt, jako by byl určen pro samotného krále. Nathan strávil šest let jako tesařský učedník a dvojnásobek jako druhý tesař. Nyní už mohl aspirovat na klasifikaci tesařského mistra, která je nezbytná pro stavebního dodavatele, ale pomalost služebního postupu mu vzala energii a příznivá léta minula, takže ztratil chuť pouštět se do něčeho nového.

Středem jejich života byl odjakživa cech, ale i ten nyní ztrácel svůj vliv, protože Nathan docházel každé ráno do cechovního domu, jenom aby se dozvěděl, že žádná práce není. Spolu s ostatními nešťastníky hledal útěchu v nápoji, kterému říkali barvička: někdo přinesl med, jiný trochu koření, a džbánek vína se v cechovním domě vždycky nějaký našel. Manželky tesařů řekly Agnes, že některý z mužů často dojde pro lehkou ženštinu a opilí tesaři se pak na ní všichni vystřídají. Přes všechny neshody se manželovi nebránila. Měla příliš ráda tělesnou rozkoš. Její břicho bylo stále plné, protože ji vždy hned znovu oplodnil, jakmile porodila. Když se blížil její čas, Nathan se domovu vyhýbal. Jejich život téměř navlas splnil výstražné předpovědi, jimiž ji otec častoval, když se – již obtěžkána Robertem – provdala za mladého tesaře, který přijel do Watfordu pomoci se stavbou stodoly pro jejich souseda. Otec vinil její vzdělání; říkal, že vzdělání dělá z žen poběhlice.

Otec byl vlastníkem malé farmy, kterou dostal od Ethelreda z Wessexu jako výplatu za vojenskou službu. Byl prvním Kempem, jenž se stal svobodným sedlákem. Walter Kemp dal své dceři vzdělání v naději, že jí zajistí svatbu s bohatým statkářem. Vlastníci velkých pozemků měli rádi po ruce člověka, kterému mohli věřit a který uměl číst a počítat, tak proč by to nemohla být právě manželka? Byl roztrpčený, když viděl, že se vdala pod svou úroveň a s outěžkem. Nemohl ji, chudák, ani vydědit, protože když zemřel, jeho maličké hospodářství propadlo kvůli daňovému nedoplatku zpět koruně. Ale otcovy ambice ovlivnily Agnesin život. V jejích vzpomínkách bylo těch pět let, které strávila v klášterní škole, nejšťastnějšími léty jejího života. Řádové sestry nosily šarlatové střevíce, roucho v kombinaci bílé a fialové barvy a závoj jemný jako obláček. Naučily ji číst a psát, trochu církevní latiny, střihnout na oblečení, šít „neviditelnou“ nití a krumplování – výšivku tak elegantní, že byla žádána i ve Francii, kde ji nazývali „anglická práce“. Tato „hloupůstka“, kterou se naučila od řádových sester, teď její rodinu živila. To ráno váhala, zda má jít odevzdat své výšivky. Porod se blížil a ona měla pocit, že je bachratá a nešikovná, ale spíž už byla skoro prázdná. Musela jít na trh v Billingsgate a koupit hladkou i hrubou mouku, potřebovala tedy peníze za výšivky od vývozce, který bydlel v Southwarku, na druhém břehu řeky. S výšivkami v malém uzlíčku kráčela proto pomalu po Thames Street směrem k London Bridge. Thames Street byla jako obvykle plná potahů a nakladačů, kteří přenášeli zboží z temných skladišť směrem k nábřeží, kde už na ně čekaly celé šiky lodí. Hluk na Agnes dopadal jako životodárný déšť. Přes všechny nesnáze byla Nathanaelovi vděčná, že ji odvedl z farmy ve Watfordu. Tolik milovala tohle město!

„Zatracenej zkurvysynu! Koukej mazat zpátky! Vrať mi moje prachy! Naval je sem!“ ječela vztekle žena na někoho, koho Agnes neviděla. Klubíčka smíchu byla propletena stuhami cizojazyčných slov. Nadávky padaly jako upřímná požehnání. Šla kolem otrhaných otroků, vlekoucích slitky železa k čekajícím lodím. Psi štěkali na ty ubožáky, kteří se prohýbali pod svými obrovskými břemeny a perličky potu jim jiskřily na vyholených hlavách. Cítila česnekový zápach jejich nemytých těl a kovový pach železných odlitků. Potom přinesl vánek vítanější vůni: z vozíku pouličního prodavače pirohů. V ústech se jí sbíhaly sliny, ale v kapse měla už poslední minci a doma hladové děti.

„Pirožky sladší než hřích,“ vyvolával muž. „Horké a chutné!“

V docích voněla borová smola rozehřátá sluncem a dehet lan. Přidržovala si ruku na břiše, protože cítila, jak se v ní dítě za chůze pohybuje, jako by plavalo v oceánu.

Na rohu stála skupinka námořníků s květinami za čapkami. Námořníci si bujně prozpěvovali za doprovodu píšťaly, bubínku a harfy. Jak je míjela, všimla si muže, který se opíral o podivný vůz, pomalovaný znameními zvěrokruhu. Mohlo mu být tak ke čtyřiceti a pomalu začínal ztrácet vlasy, jež měly zářivě hnědou barvu stejně jako jeho plnovous. Měl příjemné rysy; nebýt tloušťky, byl by hezčí než Nathan. Tváře měl zdravě červené a bříško se před ním vypínalo podobně jako to její. Jeho tloušťka neodpuzovala, naopak: odzbrojovala a bavila. Říkala každému na první pohled, že před ním stojí přátelský a družný člověk, který má až příliš rád ty dobré stránky života. Jeho modré oči se leskly a jiskřily, takže šly dobře dohromady s jeho usmívajícími se rty. „Krasavice, budete moje?“ zeptal se. Polekaně se rozhlédla, ke komu to vlastně mluví, ale nikdo jiný nablízku nebyl. „Oho!“ Obvykle takové nesmysly odbyla ledovým pohledem a zapomněla na ně, ale rozuměla žertu a oceňovala vtipného člověka. Jeho roztomilá dotěrnost se jí zalíbila.

„Jsme stvořeni jeden pro druhého. Jsem ochoten pro vás i zemřít, má paní,“ volal za ní roztouženě.

„Není třeba, pane. Za mne už zemřel na kříži Kristus,“ odpověděla. Zvedla hlavu, napřímila se a přes své téměř neuvěřitelně obrovské těhotné bříško se smíchem svůdnicky odkráčela. Bylo to už dávno, co nějaký muž vzdal naposled hold její ženskosti – byť jen v žertu – a ten absurdní rozhovor jí pozvedl náladu. Zvesela si vykračovala po Thames Street. Když se blížila k Puddle Docku – stále ještě s úsměvem na tváři –, přepadly ji první bolesti. „Matičko sedmibolestná,“ zašeptala. Pak přišel nový nával bolesti. Začal v břiše, ale vzápětí zalil celé její tělo včetně mysli, takže nebyla schopna udržet se na nohou. Když upadla na dláždění, vyšla z ní plodová voda. „Pomoc! Pomozte mi někdo!“ vykřikovala. Londýnský dav čumilů se okamžitě srotil, zvědavý na podívanou, a za okamžik ji obklopil kruh lidských nohou. V mlze bolesti viděla, jak na ni shlížejí neznámé tváře. Agnes zasténala.

„Notak, bastardi,“ bručel pivovarský vozka. „Udělejte místo, ať může dýchat. A nepřekážejte nám v práci. Odneste ji z cesty, ať se dá projet.“

Odnesli ji někam, kde byla tma a chlad a kde byl pronikavě cítit hnůj. Cestou jí někdo ukradl uzlíček s výšivkami. Hlouběji v temnotě se pohybovalo cosi velikého. Zazněl ostrý zvuk nárazu kopyta do dřeva a drhnutí košatiny.

„Co se to tu děje? Ne, tady ji nesmíte nechat,“ slyšela hašterivý hlas. Byl to nervózní mužík, pupkatý a kolozubý, a když zahlédla jeho jezdecké boty a čapku, poznala, že je to Geoff Engglestan a že leží v jeho stájích. Asi před rokem tady Nathan opravoval některá stání a ona se té skutečnosti zachytila jako tonoucí stébla.

„Pane Engglestane,“ zašeptala. „Jsem Agnes Coleová, žena tesaře, kterého dobře znáte.“

Zdálo se jí, že vidí na jeho tváři, jak ji neochotně poznává a jak si rozmrzele uvědomuje, že ji nebude moci vyhnat. Za ním se srotili lidé s očima rozšířenýma zvědavostí. Agnes zalapala po dechu.

„Můžete, prosím vás, někdo dojít pro mého muže?“ zaprosila. „Já nemůžu od koní,“ zamumlal Engglestan. „Musí jít někdo jiný.“ Nikdo se nepohnul ani nepromluvil. Rukou zašátrala v kapse a vylovila minci. „Prosím,“ opakovala a podržela minci tak, aby ji viděli. „Vykonám svou křesťanskou povinnost,“ ozvala se okamžitě jedna z žen – zcela očividně prostitutka. Sevřela peníz v dlani jako v klepetech. Bolest byla nesnesitelná – nová a odlišná. Znala ty bolestivé stahy, od třetího dítěte byly její porody dosti těžké, ale postupem času si zvykla. Před Mary Ann došlo k potratu, ale jak Jonathan, tak holčička z ní vyšli lehce; poté co odešla plodová voda, proklouzli jako hladká semínka mezi bříšky prstů. Při žádném z pěti porodů takovouhle bolest nezažila.

„Svatá Anežko,“ řekla do němého ticha. „Svatá Anežko, která pomáháš jehňátkům, přispěj pomocí i mně.“ Vždycky se během porodu modlila ke své svaté a svatá Anežka jí vždy pomohla. Tentokrát se však Agnesin svět proměnil v nepolevující bolest a dítě v ní trčelo jako obrovská zátka. Nakonec její drásavé výkřiky přivolaly kolem jdoucí porodní bábu. Značně přiopilá nevzhledná stařena nadávkami vyhnala čumily ze stájí. Potom se otočila a podívala se s nechutí na Agnes.

„Zkurvený mužský tě dostali do maléru,“ zamumlala.

Nebylo kam Agnes přenést. Babka jí přetáhla sukni přes hruď a rozřezala spodní prádlo. Potom očistila podlahu před jejím rozevřeným lůnem rukama od slámy a hnoje. Ruce si otřela do špinavé zástěry. Z kapsy vytáhla nádobku se sádlem, již ztmavlým krví a šťávami jiných žen. Nabrala trochu žluklého tuku a rozetřela si jej po dlaních. Potom zanořila nejprve dva, potom tři prsty a nakonec celou ruku do Agnesina rozevřeného lůna. To již Agnes vyla jako zvíře. „Bude to bolet ještě dvojnásob, paničko,“ řekla babka po chvíli a natřela si paže až k loktům. „Ten chudák by si ukousal vlastní prsty, kdyby si takovou bolest dokázal uvědomit. Vychází prdelkou napřed.“

Rodina cechu

Roby se dal do běhu směrem k Puddle Docku. Potom si uvědomil, že musí najít otce, a zamířil k budově tesařského cechu. Stejně by si počínalo každé dítě člena cechu v případě problémů v rodině. Londýnský tesařský cech sídlil na konci ulice ve staré budově z proutěného pletiva a mazaniny. Základ z tyčí byl propletený větvemi a proutky a hrubě nahozený silnou vrstvou malty, kterou bylo nutné vždy za pár let obnovovat. V prostorné budově sedělo na hrubých židlích kolem stolů několik mužů v kožených kabátcích s opasky na nářadí, jak náleželo k jejich řemeslu. Stoly i židle vyrobili členové výboru cechu. Roby rozpoznal sousedy a členy otcovy desítky. Otce však nikde neviděl. Cech znamenal pro své členy vše – pracovní úřad, pohřební bratrstvo, společenské centrum, zdroj výpomoci v době, kdy neměli práci, rozhodčího sporů, agenturu a zprostředkovatelnu práce, politický vliv a morální posilu. Bylo to společenství s pevnou organizační strukturou, rozdělené do čtyř oddílů tesařů, které se nazývaly stovky. Každá stovka se skládala z desítek, které se scházely samostatně v užším kruhu. Pouze když některý člen desítky umřel, byl dlouhodobě nemocný nebo se odstěhoval, byl jako tesařský učedník přijat nový člen. Obvykle z dlouhého seznamu čekatelů, kde byli zapsáni synové současných členů. Slovo představeného cechu platilo stejně jako slovo královské... a právě za tímto mužem, Richardem Buckerelem, nyní Roby pospíchal.

Buckerel měl shrbená ramena, jakoby od tíhy zodpovědnosti, a smolně černé vlasy. Ostatně vše na něm bylo tmavé – i jeho oči měly barvu staré dubové kůry. Jeho halena, kabátec a těsné nohavice byly z hrubé vlny obarvené ořechovými slupkami a tisíce slunečných dnů strávených na stavbách dodaly jeho pleti barvu vyčiněné kůže. Pohyboval se, mluvil a myslel uvážlivě a Robymu naslouchal s laskavou pozorností.

„Tvůj otec tu není, chlapče.“

„Nevíte, kde bych ho mohl najít, pane mistr?“ Buckerel váhal.

„Počkej chvíli,“ řekl nakonec a obrátil se ke skupince mužů usazených poblíž. Roby zaslechl jen sem tam slovo nebo útržek šeptané věty. „Zase s tou kurvou?“ mumlal Buckerel.

Po chvíli se představený cechu vrátil.

„Víme, kde tvého otce hledat,“ řekl. „Pospěš za maminkou, chlapče. My pro Nathana zajdeme a hned přijdeme za vámi.“

Chlapec zamumlal poděkování a spěchal pryč. Ani na chvíli se nezastavil, uhýbal nákladním povozům a opilcům, prodíral se davem a spěchal k Puddle Docku. V půli cesty uviděl svého úhlavního nepřítele, Anthonyho Titea, s nímž se minulý rok třikrát do krve porval. S několika svými přítelíčky z přístaviště dráždil otroky nosící zboží. Teď mě nezdržuj, ty vyschlá tresko, pomyslel si Roby se zaťatými zuby. Jen si něco zkus, pochcánku Tony, a vyřídím si to s tebou. Tak jako si to jednou vyřídí se svým zpropadeným otcem. Viděl, jak jeden z Tonyho kumpánů na něj upozorňuje, ale to už je minul a byl dost daleko.

Když bez dechu a s pícháním v boku doběhl k Engglestanovým stájím, uviděl neznámou stařenu, jak otírá hadrem právě narozené dítě. Ve stáji bylo výrazně cítit koňský hnůj a viděl matčinu krev. Maminka ležela na podlaze; měla zavřené oči a bledou tvář. Byl překvapený, jak je malinká.

„Mami?“

„Ty, synku?“

Přikývl a jeho hubená hruď se prudce zdvihala. Stařena chrchlala a plivala na zem.

„Nech ji odpočinout,“ řekla.

Když přišel táta, ani se na Robyho nepodíval. Na vozu se slámou, který si Buckerel půjčil od stavitele, přivezli maminku s novorozencem domů. Byl to chlapec a pokřtili jej Roger Kemp Cole.

Pokaždé, když porodila děťátko, ukazovala je Agnes ostatním svým ratolestem se škádlivou pýchou. Tentokrát jen ležela a nepřítomně zírala na doškový strop. Nakonec Nathanael přizval vdovu Hargreavesovou z vedlejšího domu.

„Nemůže to dítě ani kojit,“ řekl jí.

„Možná to přejde,“ řekla Della Hargreavesová. Znala jednu kojnou a k Robyho velkému ulehčení k ní dítě odnesla. Měl co dělat, aby se postaral o ostatní čtyři děti.

Jonathan Carter byl naučený na nočníček, ale teď, když se mu maminka nevěnovala, jako by na to zapomněl. Táta zůstával doma. Roby s ním příliš nemluvil a snažil se mu zmizet z očí. Chybělo mu každodenní ranní vyučování, protože maminka z něj dokázala udělat veselou hru. Neznal jinak nikoho tak srdečného a láskyplně posměvačného, tak trpělivého k zapomnětlivému žáčkovi.

Samuel dostal od Robyho za úkol držet Willyho a Mary Ann mimo dům. Toho večera se Mary Ann s pláčem dožadovala ukolébavky. Roby ji objal a říkal jí moje holčičko, což měla ze všeho nejraději. Nakonec jí zazpíval o heboučkých králíčcích a ochmýřených ptáčátkách, tra-la-la, a byl rád, že ho v té chvíli nevidí Anthony Tite. Sestra měla kulatější tváře a více podkožního tuku než její matka, přesto však maminka vždycky říkala, že Mary Ann podědila nejvíce rysů a zvláštních rodinných návyků z kempovské strany, například to, že mívala ve spánku pootevřená ústa.

Následujícího dne vypadala maminka lépe, ale otec řekl, že jí tváře zčervenaly pouze horečkou. Třásla se, takže na ni navršili všechny přikrývky. Další den ráno jí Roby dával napít vody a byl šokován horkem, které jí sálalo z tváří. Poklepala ho po ruce.

„Můj Roby,“ zašeptala. „Takový mužný.“ Dýchala prudce a bylo jí cítit z úst. Když ji vzal za ruku, pocítil jakýsi impulz přicházející odněkud z jejího těla. Bylo to jako vnuknutí. Najednou věděl s jistotou, co se stane. Nedokázal plakat, nemohl vykřiknout. Vlasy na krku se mu ježily hrůzou. Cítil ryzí děs. Ani dospělý by si s tím neporadil – a on byl pouhé dítě.

V úděsu zmáčkl matčinu ruku a způsobil jí bolest. Otec si toho všiml a dal mu pohlavek.

Když se ráno vzbudil, byla matka mrtvá.

Nathanael Cole seděl a plakal. To vyděsilo děti, které si ještě neuvědomovaly, že maminka odešla navždy. Nikdy předtím neviděly tátu plakat. Držely se pohromadě, bledé a ostražité. Cech se o všechno postaral. Přišly manželky řemeslníků. Žádná z nich si nebyla s Agnes blízká, protože její vzdělání z ní v jejich očích činilo podezřelého tvora. Dnes jí však odpustily její gramotnost a připravily ji na pohřeb. Nenávist k vůni rozmarýnu se v Robertovi zahnízdila již navždy... Za lepších časů by muži přišli až večer, ale mnoho jich bylo bez práce, a tak přicházeli časně. Hugh Tite – Tonyho táta, jenž vypadal stejně jako syn – přišel za rakvářský výbor, skupinu, která vyráběla rakve pro pohřby členů. Poklepal Nathanaelovi po rameni. „Mám schováno pár kousků pevného borového dřeva. Zbytky z té práce v Bardwellově taverně loňského roku, pamatuješ to krásné dřevo? Pro ni bychom měli udělat to nejlepší.“ Hugh byl tovaryš s neúplnou kvalifikací a Roby slyšel, jak o něm otec mluví s opovržením, protože špatně pečuje o nářadí, ale teď Nathanael pouze mdle přikývl a lačně se napil. Cech obstaral spoustu jídla a pití, protože pohřeb byl jedinou příležitostí, kdy bylo pijáctví a obžerství veřejně ospravedlněno. Kromě jablečného moštu a ječného ležáku se pilo také sladké pivo a nápoj nazývaný slip, který se vyráběl šestitýdenní fermentací medu ve vodě. Nalévala se také utěšitelka a přítelkyně tesaře – barvička, moruší ochucené víno nazývané morat a kořeněná medovina, jíž říkali metheglin.

Hosté přišli obtíženi grilovanými křepelkami a koroptvemi, spoustou pečených a smažených jídel ze srnčího a zajíce, uzenými sledi, čerstvě chycenými pstruhy a platýsi, bochníky ječného chleba.

Cech vyhlásil ve jménu Agnes Coleové blahé paměti příspěvek dvě penny na almužny a obstaral nosiče rakve, kteří vedli procesí do kostela, a hrobníky, kteří vykopali hrob.

V kostele svatého Botolfa odsloužil kněz jménem Kemplon roztržitě mši, odevzdal maminku do péče Ježíše Krista a členové cechu odrecitovali celé dva žaltáře za její duši. Byla pohřbena na hřbitově pod malým tisem.

Když se vrátili do domu, ženy připravily smuteční večeři a lidé jedli a pili po celé hodiny, vytrženi smrtí sousedky z každodenní bídy. Vdova Hargreavesová se usadila u dětí a krmila je pamlsky, přičemž nadělala plno rozruchu. Tiskla je ke své mohutné navoněné hrudi, až se svíjely a trpěly, ale když se Willymu udělalo špatně, byl to Roby, kdo ho dovedl za dům a držel mu hlavu, neboť v křečích zvracel. Della Hargreavesová potom pohladila Willyho po hlavě a řekla, že to bylo ze žalu, ale Roby věděl, že Willyho neustále krmila svými výrobky, a po zbytek večera se snažil odhánět děti od jejího naloženého úhoře.

Roby chápal, co je to smrt. Přesto se vždycky přistihl, že očekává maminčin návrat. Určitá část jeho osobnosti by nebyla ani maličko překvapená, kdyby maminka otevřela dveře a vstoupila do domu – v ruce nákupy z trhu nebo peníze od vývozce výšivek z Southwarku.

Hodina dějepisu, Roby.

Které tři germánské kmeny přepadly Británii v letech 405 až 505?

Anglové, Jutové a Sasové, mami.

Odkud přišli, synku?

Z Německa a Dánska. Přemohli Brity, co sídlili podél východního pobřeží, a založili království Northumbria, Mercia a East Anglia.

Čím to, že je můj syn tak chytrý?

Protože má chytrou maminku!

Na, tady máš pusu od své chytré maminky a další, protože máš chytrého tátu. Nezapomínej na svého chytrého tátu...

K jeho velkému překvapení otec zůstal doma. Zdálo se, že by si Nathan rád s dětmi promluvil, ale nedokázal to. Většinu času strávil opravou došků na střeše.

Pár týdnů po pohřbu, když šok začal pomalu ustupovat a Roby začínal chápat, jak velice se jeho život změní, otec konečně našel práci.

Londýnské pobřežní bahno je hnědé a hluboké – soudržná měkká hmota, v které žijí sášně lodní. Během let navrtá tenhle lodní škůdce dřevěné konstrukce v přístavišti tak, že jsou děravé jak řešeto a je třeba je vyměnit. Je to rabiátská práce, na hony vzdálená budování krásných domů, ale ve své bídě ji Nathanael uvítal. Roby cítil zodpovědnost za dům, i když jako kuchař za moc nestál. Della Hargreavesová často přinesla jídlo nebo uvařila, zvlášť když byl Nathanael doma – tehdy přicházela navoněná a snažila se být srdečná a pozorná k dětem. Byla mohutná, ale docela hezká, měla zdravou pleť, vysedlé lícní kosti, ostrou bradu a malé buclaté ručičky, které se vyhýbaly práci, jak jen mohly. Roby se vždy staral o bratry a sestry, ale nyní na to byl úplně sám a ani jim, ani jemu se to pranic nelíbilo. Jonathan Carter a Mary Ann stále plakali. William Steward ztratil chuť k jídlu a vypadal čím dál ztrápeněji a vytřeštěněji. Samuel Edward byl drzejší než kdykoli předtím – přicházel s novými a novými nadávkami, kterými častoval Robyho s takovým potěšením, že si Robert nevěděl jiné rady než vlepit mu jednu pořádnou za ucho. Snažil se udělat vše, co si myslel, že by udělala maminka. Ráno, když miminko dostalo kaši a ostatní ječný chléb a pití, vyčistil ohniště pod kulatým kouřovým otvorem, kudy za deště padaly do ohně se sykotem kapky vody. Vynesl popel za dům, tam ho vysypal, a zametl podlahu. Utřel prach z těch pár kousků nábytku ve všech třech místnostech.

Třikrát týdně nakupoval v Billingsgate, aby domů přinesl to, co maminka dokázala přinést z jediného nákupu v týdnu. Mnoho majitelů stánků jej znalo, někteří jeho rodinu obdarovali a vyslovili upřímnou soustrast, když k nim přišel poprvé – pár jablek, kousek sýra, půlka malé tresky. Ale za pár týdnů soucit vyprchal a jemu nezbylo než se s nimi handrkovat ještě důrazněji než maminka, aby si nemysleli, že mohou ošidit dítě. Zpátky z trhu se vždycky loudal, protože se mu nechtělo přejmout od Willyho starost o děti.

Maminka chtěla, aby Samuel začal chodit ten rok do školy. Postavila se Nathanaelovi a přemluvila ho, aby dovolil Robymu studovat u mnichů od svatého Botolfa, a on dva roky denně docházel do školy, než musel zůstat doma, aby maminka měla dost času na vyšívání. Teď už žádný z nich do školy nepůjde, protože tatínek neumí ani číst, ani psát a považuje vzdělání za rozmařilost. Škola Robymu scházela.

Procházel hlučným sousedstvím levných zanedbaných domků a sotva si pamatoval, že kdysi byly jeho hlavním zájmem dětinské hry a hlavním postrachem pochcánek Tony Tite. Anthony a jeho kumpáni jej nechávali projít, aniž si ho všímali, jako by mu ztráta matky vynesla jakousi imunitu.

Jednou večer ho otec pochválil, že udělal pěkný kus práce. „Vždycky ses choval jako starší, než kolik ti doopravdy je,“ dodal Nathan s náznakem nesouhlasu. Podívali se na sebe v rozpacích, protože si již neměli co dalšího říct.

Jestli Nathanael trávil volný čas u šlapek, Roby o tom nevěděl. Ještě stále otce nenáviděl, když si vzpomněl na smrt maminky, ale věděl, že maminka by se tátovu úsilí obdivovala. Ochotně by přenechal péči o bratry a sestry vdově... Pozoroval její příchody a odchody s nadějí, protože se z vtípků a popichování sousedů dozvěděl, že je kandidátkou na jeho macechu. Byla bezdětná, její manžel – Lanning Hargreaves – byl tesař, kterého před čtrnácti měsíci zabil padající trám. Bylo zvykem, že pokud žena zemřela a zanechala po sobě malé děti, vdovec se brzy znovu oženil, takže nikoho nepřekvapilo, když Nathan začal zůstávat s vdovou v jejím domě. Nestávalo se to však příliš často, protože obvykle byl Nathanael hodně unavený.

Mohutné piloty a hrazení, které se používaly k opravě doků, se musely vytesat z klád černého dubu a za odlivu zasadit hluboko do dna řeky. Tesaři byli celí zkřehlí a promočení. Stejně jako ostatní z party začal Nathanael suše a dutě kašlat a domů přicházel na smrt vyčerpaný.

Z lepkavého bláta Temže vyrývali dělníci kousky historie – kožený římský sandál s dlouhými pásky kotníkového šněrování, zlomený šíp, keramické střepy. Otec přinesl domů Robymu odštěpek pazourku. Byl to hrot šípu, který našli dvacet stop hluboko, a byl ostrý jako nůž.

„Je římský?“ zeptal se Roby s očividným zájmem. Otec pokrčil rameny. „Možná saský.“

Ale o původu mince, kterou našli o pár dnů později, nemohlo být žádných pochyb. Roby navlhčil popel z ohniště a čistil minci tak dlouho, až se na jedné straně objevil nápis: Prima Cohors Britanniae Londonnii. Jeho klášterní latina na tohle nestačila.

„Možná to má znamenat, že první římská kohorta sídlila v Londýně,“ řekl. Na rubu se objevil Říman na koni a tři písmena: IOX.

„Co znamená IOX?“ zeptal se otec. Roby nevěděl. Máma by to věděla, ale teď se neměl koho zeptat, a tak minci uložil.

Zvykli si na otcův kašel tak, že už ho ani nevnímali, ale jednou ráno, když Robert čistil ohniště, nastal před domem menší rozruch. Otevřel dveře a uviděl Harmona Whitelocka, dělníka z otcovy party, a dva otroky, které si vymohl od nosičů, aby mohl přinést Nathana domů. Otroci Robyho děsili. Byly různé způsoby jak ztratit svobodu. Válečný zajatec se mohl stát služebníkem vojáka, který měl jeho život v rukou, ale ušetřil ho. Svobodní občané mohli být odsouzeni k otroctví za vážné zločiny, stejně jako dlužníci nebo lidé neschopní zaplatit vysoký poplatek či pokutu. Žena a děti upadnou do otroctví spolu s manželem a platí to i pro všechny další generace jeho rodiny. Tito dva byli vysocí svalnatí muži s vyholenými hlavami, což označovalo jejich otroctví, v otrhaných šatech, které strašlivě zapáchaly. Robert nepoznal, zda jsou to zajatí cizinci, nebo Angličané, protože nemluvili, jenom na něj tupě zírali. Nathanael nebyl žádný mrňous, ale oni ho nesli, jako by vůbec nic nevážil. Otroci polekali Robyho dokonce víc než pohled na bezkrevnou nažloutlost otcovy tváře a na to, jak se mu bezvládně kymácí hlava, když ho posadili.

„Co se stalo?“ Whitelock pokrčil rameny. „Je to mizérie. Půl party takhle stůně: samý kašel a hlen. Dnes byl tak slabý, že ho to porazilo, sotva jsme se pustili do těžší práce. Počítám, že bude stačit, když si pár dní odpočine, a pak se může vrátit do práce.“

Druhý den ráno nemohl Nathan vstát z postele a zesláblý hlas se mu sotva prodíral hrdlem. Vdova Hargreavesová přinesla čaj s medem a točila se kolem něj s přehnanou starostlivostí. Mluvili tichými, důvěrnými hlasy a žena se několikrát zasmála. Když však přišla následující den, Nathan měl vysokou horečku a neměl náladu ani na škádlení, ani na povzbudivé lichocení, takže brzy odešla.

Hrdlo i jazyk mu zrudly a stále žádal o vodu. V noci měl zlé sny a jednu chvíli vykřikoval, že ve svých lodicích se zdviženou přídí táhnou nahoru po Temži Dánové. Nemohl se zbavit vláknitého hlenu a dýchal stále obtížněji. Ráno běžel Roby pro vdovu, ale ta odmítla přijít.

„Mám strach, že je to moučnivka, a ta je hrozně nakažlivá,“ řekla a zavřela dveře. Roby nevěděl, kam by se měl obrátit, a tak zamířil znovu do cechovního domu. Richard Buckerel jej pozorně vyslechl, potom s ním šel domů a dlouhou dobu seděl v nohách Nathanovy postele, pozoroval jeho zarudlou tvář a naslouchal sípavému rachocení dechu. Nejsnazší by bylo zavolat kněze. Ten by sice jen zapálil svíce a modlil se, ale Buckerel by tu záležitost mohl hodit za hlavu bez obav, že by ho někdo kritizoval. Již několik let byl úspěšným stavitelem, ale jako představený londýnského cechu tesařů se neosvědčil, protože hodlal se skrovnými prostředky dosáhnout mnohem víc, než bylo možné.

Uvědomoval si však, co se stane s touto rodinou, jestli umřou oba rodiče, a proto si pospíšil a najal za cechovní peníze doktora Thomase Ferattona. Za to mu jeho žena večer pořádně vyčinila.

„Doktora? Copak je snad Nathanael Cole najednou nějaký šlechtic? Když je obyčejný felčar dost dobrý, aby léčil ostatní Londýňany, proč potřebuje Nathanael Cole doktora, který nás bude stát spoustu peněz?“

Buckerel jen zamumlal neurčitou výmluvu, protože byla v právu. Jenom šlechtici a bohatí obchodníci si platili drahé služby doktorů, obyčejní lidé chodili k felčarovi a dělníci občas zaplatili půl penny bradýři-ranhojiči za pouštění žilou nebo jinou pochybnou službu. Podle Buckerela byli všichni léčitelé zatracené pijavice, které spíš uškodí než pomůžou, ale chtěl Coleovi poskytnout co největší šanci, a tak se ve slabé chvilce rozhodl pro doktora a utratil za něj těžce nashromážděné příspěvky poctivých tesařů.

Když Feratton dorazil do domu Coleů, byl optimistický a sebejistý, uklidňující ztělesnění úspěchu. Jeho přiléhavé kalhoty byly výborně střižené a manžety košile měl zdobené výšivkou – při pohledu na ni Robyho zabolelo u srdce, protože mu připomněla maminku. Jeho prošívaná kazajka z nejlepší vlny byla zašpiněná zaschlou krví a zvratky, což – jak pyšně věřil – byla ta nejlepší reklama pro jeho profesi. Feratton se narodil bohatý – jeho otec byl John Feratton, obchodník s vlnou – a vyučil se u doktora Paula Willibalda, jehož zámožná rodina vyráběla a prodávala výborné nožířské zboží. Willibald léčil bohaté a Feratton kráčel po vyučení v jeho šlépějích. Urození pacienti byli pro syna obchodníka nedostupní, ale on se stejně lépe cítil ve společnosti z vlastních kruhů; měli stejné názory a zájmy.

Nikdy by vědomě nepřijal řemeslníka za pacienta, ale zprvu předpokládal, že Buckerel je jen poslíčkem někoho důstojnějšího. Vzápětí si uvědomil, že Nathanael Cole není pacient hodný jeho pozornosti, ale protože nechtěl dělat scény, rozhodl se, že ukončí nepříjemný úkol tak rychle, jak jen to bude možné.

Jemně se dotkl Nathanova čela, podíval se mu do očí a přivoněl k jeho dechu.

„No,“ řekl, „to přejde.“

„Co mu je?“ zeptal se Buckerel, ale Feratton neodpověděl. Robymu říkal instinkt, že doktor neví.

„Je to angína,“ řekl Feratton nakonec a ukazoval na bílé boláky v otcově zarudlém hrdle. „Hnisavý zánět přechodného charakteru. Nic víc.“

Podvázal Nathanovi paži, zručně jej řízl skalpelem a pustil mu značné množství krve.

„A jestli se to nezlepší?“ zeptal se Buckerel. Doktor se ušklíbl. Do tohohle nuzáckého domu už určitě nepůjde.

„Radši mu pustím ještě nějakou krev, aby to bylo jisté,“ řekl a pustil mu žilou i na druhé ruce. Nechal jim lahvičku kalomelu smíchaného s uhlím z rákosu a naúčtoval Buckerelovi zvlášť za návštěvu, pouštění žilou i lék.

„Vražedná doktorská pijavice! Zkurvenej nabobskej řezník,“ bručel si Buckerel, když se za ním díval. Potom slíbil

Robymu, že k nim pošle ženu, která by se o tátu starala. Otec ležel zcela bez hnutí, pobledlý a bezkrevný. Několikrát považoval chlapce za Agnes a pokoušel se ho vzít za ruku, ale Roby si vzpomněl, co se dělo v době matčiny nemoci, a odtáhl se. Potom se zastyděl a vrátil se k otcovu loži. Vzal Nathanovu upracovanou ruku a povšiml si tvrdých polámaných nehtů, zažrané špíny a kadeřavých černých chloupků. A pocítil přesně to, co poprvé: jakési vzdalování, jako když dohasíná plamen svíčky. Najednou si byl podvědomě jistý, že jeho otec umírá a že smrt už je nedaleko, a sevřel ho němý děs, stejný, jako když umírala maminka.

V nohách postele stáli jeho bratři a sestra. Roby byl sice ještě chlapec, ale byl velmi inteligentní, a tak jeho smutek a agonii strachu překonala praktická nutnost. Potřásl otcovou paží.

„Copak se teď stane s námi?“ zeptal se nahlas. Ale nikdo mu neodpověděl.

Rozdělení

Tentokrát cech zaplatil za zpěv padesáti žalmů, protože umřel

jeden z jeho členů. Della Hargreavesová se dva dni po pohřbu přestěhovala k bratrovi v Ramsey. Richard Buckerel, tesařský cechmistr, si vzal Roberta stranou, aby si s ním promluvil. „Když nejsou žádní příbuzní, musí se děti a majetek rozdělit,“ řekl představený cechu energicky. „Cech se o všechno postará.“

Robert nic necítil. Večer se snažil vysvětlit situaci bratrům a sestře, ale pouze Samuel mu porozuměl. „Takže nás rozdělí?“ „Jo.“

„Každý bude žít v jiné rodině?“ „Jo.“

Té noci k němu někdo vklouzl do postele. Byl by čekal Willyho nebo Mary Ann, ale byl to Samuel. Pevně Robyho objal a držel, jako by mu hrozilo utonutí.

„Chci, aby se vrátili, Roby.“

„Já taky.“ Poklepal mu po vyhublém rameni, které od něj tolikrát utržilo ránu. Chvilku si spolu poplakali. „Už se nikdy neuvidíme?“ Zamrazilo ho. „No tak, Samueli. Nech toho. Nejspíš budeme bydlet v sousedství a uvidíme se každý den. Vždycky budeme bratři.“

To Samuela uklidnilo a na chvíli usnul, ale k ránu se počural do postele, jako by byl mladší než Jonathan. Ráno se styděl a vyhýbal se Robertovu pohledu. Nebál se zbytečně, protože odešel jako první. Většina členů otcovy skupiny byla stále ještě nezaměstnaná. Pouze jeden z těch devíti byl ochoten a schopen vzít si dítě do rodiny. Samuel a Nathanova kladiva a pily se stěhovali k Turnerovi Hornemu, tesařskému mistru, který bydlel v ulici o pouhých šest domů dále.

O dva dni později přivedl otec Kempton, který zpíval mše za otce i maminku, kněze Ranalda Lowella. Ten řekl, že ho posílají na sever Anglie a že chce s sebou jedno dítě. Všechny si je prohlédl a zalíbil se mu Willy. Lowell byl veliký srdečný muž se světlými nažloutlými vlasy a šedýma očima, o nichž Robert přesvědčoval sám sebe, že vypadají laskavě. Jeho bratr, sinalý a třesoucí se, dokázal pouze pokývnout, když jej oba duchovní odváděli z domova.

„Tak sbohem, Willy,“ řekl Robert. Byl by si rád nechal ty dva nejmenší, ale zbytky jídla z otcova pohřbu již docházely a Roby byl realista. Jonathan spolu s otcovou koženou kazajkou a pásem na nářadí putoval k truhláři Aylwynovi, který patřil k Nathanaelově stovce. Když přišla paní Aylwynová, Robert jí vysvětlil, že Jonathan umí chodit na nočník, ale že potřebuje pleny, když je vystrašený. Přijala seprané šatstvo a děcko s nejistým úsměvem a přikývnutím.

Kojná si nechala malého Rogera a dostala maminčiny věci na vyšívání. Robertovi, který kojnou nikdy neviděl, to oznámil Richard Buckerel.

Vlasy Mary Ann potřebovaly umýt a on to udělal pečlivě, jak ho to maminka naučila. Přesto se jí dostalo mýdlo do očí a pálilo ji. Utřel ji a držel ji v náručí, když plakala. Čichal k jejím čistým hnědým vlasům, které voněly jako maminčiny. Následujícího dne si pekař Haverhill se ženou odvezli lepší kusy nábytku a Mary Ann odešla bydlet nad jejich obchod s pečivem. Robert ji přivedl za ruku a pošeptal jí: „Sbohem holčičko. Mám tě rád, moje malá Mary Ann.“ Ale ona, jako by mu dávala vinu za všechno, co se stalo, se s ním ani nerozloučila.

Teď už zbyl jenom Robert a všechen majetek byl rozdělený. Ten večer ho přišel navštívit Buckerel. Hlavní tesař zřejmě pil, ale jeho mysl byla jasná. „Může to chvíli trvat, než ti najdeme domov. Časy jsou takové, že lidé nemají dost jídla pro chlapce, který toho sní jako dospělý, ale nezastane práci za dospělého.“ Po chvíli zamyšleného ticha dodal: „Když jsem byl mladší, všichni říkali, že kdybychom měli doopravdický mír a zbavili se krále Ethelreda – nejhoršího krále, jakého kdo pamatuje –, bylo by dobře. Invaze střídala invazi: Sasíci, Dánové, kdejací zatracení piráti. Teď konečně máme v Knutovi mocného krále, který dokáže udržet mír, ale příroda jako by se proti nám spikla. Bouře nás ničí, ať je léto nebo zima. Po tři roky nebyla pořádná úroda. Mlynáři nemelou, námořníci zůstávají v přístavu. Lidé nestavějí a pro řemeslníky není práce. Jsou to špatné časy, chlapče. Ale já ti domov najdu, slibuju.“

„Děkuji vám, pane mistr.“ Buckerelovy temné oči vypadaly ustaraně. „Měl jsem tě v merku, Roberte Cole. Viděl jsem, jak se staráš o rodinu jako pořádný chlap. Vzal bych tě k sobě, kdyby má žena byla jinačí.“ Zamrkal v rozpacích, když si uvědomil, že jej alkohol přiměl říct víc, než chtěl, a těžce vstal. „Dobrou noc, Roby.“ – „Dobrou noc, pane mistr.“

Stal se poustevníkem a poloprázdné pokoje byly jeho jeskyní. Nikdo ho nezval ke stolu. Sousedi nemohli pominout jeho existenci, ale snášeli ji s nechutí – paní Haverhillová přicházela poránu a nosila mu bochník neprodaného chleba ze včerejška, paní Buckerelová přicházela večer a přinášela maličké porce sýra. Všimla si jeho zarudlých očí a poučovala ho, že pláč je ženská výsada. Přinášel vodu z veřejné studny jako dřív a staral se o dům, ale nebyl tu nikdo, kdo by v tom tichém vyplundrovaném prostoru udělal nepořádek, a tak hlavně přemítal a ledacos si představoval. Stával se římským vyzvědačem, ukrytý u otevřeného okna za maminčinými záclonami, a naslouchal tajnostem nepřátelského světa. Slyšel projíždějící povozy, štěkot psů, křik hrajících si dětí a zpěv ptáků. Jednou zaslechl rozhovor chlapů z cechu: „Robert Cole, to je terno. Někdo by po něm měl skočit,“ říkal Buckerel. Ležel v úkrytu a s pocitem viny naslouchal, jak o něm lidé mluví, jako by byl někdo cizí. „To je fakt, mrkněte se na jeho postavu. Bude to pořádnej tahoun, až doroste,“ řekl Hugh Tite váhavě.

Co když mě vezme k sobe Tite? uvažoval Roby polekaně. Byl rád, když Hugh s nechutí odfrkl. „Jenže na učedníka nebude dost starý ještě tři roky, a už teď toho sní jako pivovarský valach. Dneska, když je Londýn plný silných svalů a prázdných břich!“ Chlapi mu zmizeli z doslechu.

O dva dni později krutě zaplatil za to, že naslouchá cizím rozhovorům. Byl schovaný u stejného okna, když slyšel paní Buckerelovou diskutovat o úřadu jejího muže s paní Haverhillovou. „Každý říká, jaká je to čest být představeným cechu tesařů, ale užitek to nenese žádný. Právě naopak! Znamená to jen nepříjemné závazky. Už mě unavuje dělit se o jídlo s takovými, jako je ten darmožrout v tomhle domě.“

„Jak to s ním asi dopadne?“ vzdychla paní Haverhillová.

„Říkala jsem manželovi, že by se měl prodat. Mladý otrok vynese i za špatných časů dost, aby zaplatil cechu a nám všem, co jsme za tu rodinu utratili.“

Roby zatajil dech. Paní Buckerelová opovržlivě zafuněla. „Manžel o tom bohužel nechce ani slyšet,“ řekla nakysle. „Určitě ho nakonec přesvědčím, ale než si to rozmyslí, přijdeme o víc, než za co ten kluk stojí.“

Když ženy odešly, Robert zůstal ležet za záclonou jako v horečce – chvíli se potil a chvíli třásl chladem. Celý život vídával otroky, ale vždy považoval za samozřejmé, že on s nimi nemá nic společného. Narodil se přece jako svobodný Angličan! Byl ještě příliš mladý, než aby sloužil jako nosič v docích, ale věděl, že mladí otroci pracují v dolech – ve štolách, které jsou příliš úzké pro dospělé muže. Věděl taky, že otroci jsou bídně oblékáni, dostávají špatné jídlo a surově je bijí pro nejmenší poklesky. Uvědomoval si, že z otroctví neexistuje cesta zpátky a jediným vysvobozením je smrt. Ležel a plakal. Nakonec se trochu vzpamatoval a řekl si, že Dick Buckerel by ho nikdy do otroctví neprodal. Měl však strach, že paní Buckerelová pošle jiné a manželovi nic neřekne. To by jí bylo podobné, pomyslel si. Cekal na budoucnost v tichém opuštěném domě a lekal se a třásl při každém nečekaném zvuku.

Po pěti mrazivých dnech od otcova pohřbu přišel ke dveřím cizinec. „Ty jsi mladý Cole?“ Přikývl s obavou a s tlukoucím srdcem. „Já jsem Croft. Posílá mě Richard Buckerel.

Potkal jsem ho v krčmě u Bardwella.“ Roby viděl muže středního věku, tlustého a mohutného, tvář ošlehanou větrem, rámovanou dlouhými rezavými vlasy a zastřižené kadeřavé vousy stejné barvy. „Jaké je tvé celé jméno?“ – „Robert Jeremy Cole, pane.“ – „Věk?“ – „Devět let.“ – „Jsem bradýř a ranhojič, a hledám učedníka. Víš, jaká je práce bradýře a ranhojiče, chlapče?“ – „Jste něco jako doktor, ne?“ Bradýř se usmál. „Pro začátek to snad stačí. Buckerel mi řekl, jak jsi na tom. Chtěl by ses učit mému řemeslu?“ Netoužil po tom. Nechtěl se podobat tomu felčarovi, který zahubil jeho otce pouštěním žilou. Ale ještě míň toužil po tom, aby se stal otrokem, a tak bez váhání přikývl. „Nebojíš se práce?“ – „Ne, pane, nebojím.“ – „To je dobře, protože u mne budeš makat jako mourovatej. Buckerel říkal, že umíš číst a psát a znáš latinu.“ – „Jenom trošku latiny,“ řekl Roby po chvíli váhání. Bradýř se usmál. „Zkusím to s tebou na chvíli, chlapče. Vezmeš si něco s sebou?“

Svůj raneček měl už dávno připravený. Znamená to, že jsem zachráněn? pomyslel si. Venku nasedli do nejpodivnějšího vozu, jaký kdy viděl. Na obou stranách předního sedadla byla bílá tyč s širokým rudým pruhem, obtáčejícím ji zdola nahoru jako had. Byl to krytý vůz, natřený jasnou červení a přizdobený jasně žlutými obrázky berana, lva, vah, kozoroha, ryb, střelce, štíra... Vůz táhl udřený, skvrnitě šedý koník. Projeli ulicí kolem cechovního domu a pak se prodírali zmatkem na Thames Street. Roby byl zaražený, ale přesto si pokradmu muže prohlížel a uznal, že jeho tvář je i přes tloušťku pohledná. Všiml si také výrazného zarudlého nosu, bulky na levém očním víčku a tenkých vrásek vycházejících z koutků pronikavě modrých očí.

Přejeli můstek přes Wallbrook a minuli Engglestanovy stáje a místo, kde maminka upadla. Zabočili vpravo a kodrcali přes London Bridge na jižní břeh Temže. U mostu byla zakotvená londýnská převozní bárka a hned za ní se rozkládal velký trh v Southwarku, kudy přicházelo do Anglie zboží z celého dosud známého světa. Míjeli skladiště spálená a rozbořená Dány, která byla nedávno obnovena. Na nábřeží stála řada domků z proutí a mazaniny – pyšných domovů rybářů, lodníků a přístavních dělníků. Byly tu dva ošuntělé hostince pro kupce z trhu. A dál, podél široké cesty pro kočáry, stály dvě řady výstavných domů, sídel bohatých londýnských kupců. Všechny měly nádherné zahrady a několik jich stálo na pilířích nad mokřinou. Poznal dům obchodníka s výšivkami, pro kterého pracovala maminka. Dál se nikdy nedostal.

„Pane Crofte?“ Bradýř se zamračil. „Ne, tak se mi neříká. Vždycky se mi říká bradýř – podle zaměstnání.“ „Ano, pane Bradýři,“ řekl Roby. Za chvíli projeli Southwark a Roby si s rostoucí panikou uvědomil, že vjíždí do cizího, neznámého světa. „Pane Bradýři, kam jedeme?“ neubránil se výkřiku. Muž se zasmál a trhl opratěmi, takže se koník dal do cvalu. „Kam nás cesta povede,“ odpověděl.

Bradýř

Před setměním se utábořili na kopci u potůčku. „Náš koník se jmenuje Tatus,“ řekl Bradýř chlapci. „To je zkratka pro Incitatus, podle toho oře, kterého císař Caligula miloval tak moc, že ho jmenoval knězem a konzulem. Náš Incitatus je docela slušný kůň pro takového žebráka s větrem v kapse, jako jsem já,“ řekl a ukázal chlapci, jak se o valacha starat. Otřel koně hrstí měkké suché trávy, napojil ho a pustil na pastvu – teprve potom se začali starat o sebe.

Tábořili na otevřené pláni dost daleko od lesa, kam se musel chlapec několikrát vypravit, aby nanosil suché dřevo na oheň. Za chvíli šlehaly plameny a k nebi stoupala vůně jídla, při které se chlapci podlamovala kolena. Bradýř naplnil kotlík silnými plátky uzeného, slil většinu vyškvařeného omastku a do prskající mastnoty nakrájel velký tuřín a několik pórků, přidal hrst sušených moruší a špetku bylinek. Když bylo vše hotovo, vonělo to tak krásně, že Roby nic takového v životě nepoznal. Bradýř jedl bez zájmu. Pozoroval chlapce, který zhltl obrovskou porci, a beze slova mu přidal. Vytřeli dřevěné misky skrojky ječného chleba.

Roby odnesl bez pobízení misky a hrnec k potoku a vydrhl je pískem. Když vrátil nádobí, šel se k blízkému keři vymočit.

„Božínku, ty máš ale zvláštního ptáčka,“ řekl Bradýř, který se za ním náhle vynořil. Chlapec si rychle natáhl kalhoty, aniž ukončil potřebu.

„Když jsem byl malý,“ řekl odměřeně, „dostal jsem sněť a doktor mi kůžičku odřízl.“

Bradýř na něj hleděl překvapeně. „Odřízl ti předkožku? Byls obřezán jako nějaký pohan?“

Chlapec se od něj v rozpacích odvrátil. Měl se na pozoru. Z lesa k nim vanula vlhkost, tak otevřel raneček, vytáhl svoji druhou košili a oblékl si ji přes tu, kterou měl na sobě. Bradýř vyndal z vozu dvě kožky a hodil je chlapci.

„Nocujeme venku, protože vůz je plný věcí.“ Všiml si třpytu mince v otevřeném ranečku a vzal ji do ruky. Neptal se, odkud je, a Roby mu to hned neřekl. „Je na ní nápis,“ prozradil pak. „Táta a já... Věřili jsme, že pochází od první kohorty Římanů, která dorazila do Londýna.“ Bradýř si minci prohlédl. „Pravda.“

Zřejmě věděl o Římanech dost a podle toho, jak nazval svého koně, vážil si jich. Chlapec se bál, že si Bradýř minci nechá. „Na rubu jsou písmena,“ řekl zastřeně. Bradýř si vzal minci k ohni, aby mohl v houstnoucí temnotě přečíst nápis. „IOX. IO znamená vzdej hold. X je deset. Je to římský vítězný pokřik. Vzdej desetkrát hold.“ Chlapci se ulevilo, když mu muž minci vrátil.

Připravil si lůžko blízko ohně. Jedna kožešina byla ovčí – tu si položil na zem srstí navrch, druhá byla medvědí – tou se přikryl. Obě hrozně páchly, ale zahřály ho. Bradýř si ustlal na druhé straně ohně a položil svůj nůž a meč tak, aby se daly použít k zastrašení útočníků, nebo – jak si Robert se strachem pomyslel – k usmrcení prchajícího chlapce. Muž sňal saský roh, který nosil na řemenu kolem šíje, uzavřel dno kostěnou zátkou a naplnil tmavou tekutinou z láhve. Pak nabídl roh chlapci.

„To je můj vlastní výrobek. Pořádně si přihni.“ Roby alkohol nechtěl, ale bál se odmítnout. Jako děcko londýnské chudiny se nelekal kdejakých dětských strašáků, ale brzy se poučil, že někteří námořníci a přístavní dělníci lákají chlapce za opuštěná skladiště. Znal ty, co brali od takových mužů peníze a bonbony, a věděl, čím musejí zaplatit. Věděl také, že opilost je běžnou předehrou. Snažil se odmítnout další doušek, ale Bradýř se zakabonil.

„Pij,“ poručil. „To ti spraví náladu.“

Teprve když si Roby ještě dvakrát lokl a prudce se rozkašlal, byl Bradýř spokojený. Vzal si roh zpátky, dopil láhev a vypil ještě jednu. Nakonec mohutně ulevil větrům a uložil se na lože. Na Robyho se podíval už jenom jednou. „V klidu si odpočiň, chlapče. Dobře spi. Ode mě se nemáš čeho bát.“ Roby to považoval za úskok. Ležel pod smrdutou medvědí kožešinou a čekal se staženým zadečkem. V pravici držel minci, v levici – i když věděl, že ani ozbrojen by nedokázal Bradýři vzdorovat a že je mu vydán na milost a nemilost – svíral alespoň těžký kámen. Nakonec se přece dočkal přesvědčivého důkazu, že Bradýř usnul. Muž strašlivě chrápal. V ústech měl Roby hořko po likéru a alkohol mu koloval žilami, když se zavrtal do kožešin a pustil kámen z ruky. Svíral dál minci a představoval si římské vojáky, řadu za řadou, jak desetkrát vzdávají hold hrdinům, kteří se nedají porazit nikým na světě. Pozoroval veliké a zářivé hvězdy, jež se kutálely sem a tam po obloze. Byly tak nízko, že se chtěl natáhnout a otrhat je na náhrdelník pro maminku. Myslel na každého člena rodiny zvlášť. Z těch živých mu nejvíc scházel Samuel, což bylo zvláštní, protože Samuel nelibě nesl jeho postavení staršího bratra a vzdoroval mu hrubými slovy a drzou vyřídilkou. Měl starost, jestli se Jonathan nepočurává, a modlil se, aby s ním měla paní Aylwynová dost trpělivosti. Doufal, že se Bradýř brzy vrátí do Londýna, protože toužil znovu vidět bratry a sestru.

Bradýř dobře věděl, co jeho nový učedník cítí. Byl přesně v týchž letech, když zůstal sám, poté co lupiči napadli Clacton – rybářskou vesnici, kde se narodil. Měl to vpáleno do paměti navždycky. Za jeho dětství vládl Ethelred. A od raného věku si pamatuje, jak otec krále proklínal a říkal, že za žádného jiného panovníka nebyli lidé tak chudí. Ethelred ždímal z lidu daně a zajišťoval tak marnotratný život své tvrdohlavé a krásné ženě Emmě, kterou si přivedl za královnu z Normandie. Z daní také postavil vojsko, ale užíval je spíše pro svou vlastní ochranu, než aby chránil své poddané, a byl tak krutý a krvežíznivý, že si někteří muži odplivovali, sotva zaslechli jeho jméno. Na jaře roku 991 Ethelred zahanbil svůj národ, když podplatil dánské nájezdníky zlatem, aby odpluli. Následujícího jara se dánská flotila vrátila do Londýna, tak jako to dělala už sto let. Tentokrát neměl král na vybranou. Shromáždil bojovníky a lodě, a Dánové utrpěli na Temži krvavou porážku. Za dva roky však došlo k vážnější invazi. Olaf, král norský, a Swegen, král dánský, připluli po Temži s devadesáti čtyřmi lodicemi. Ethelred znovu shromáždil u Londýna vojsko a podařilo se mu zadržet Nory. Ale nájezdníci poznali, že zbabělý král nechá zemi napospas nepříteli, aby ochránil sám sebe. Rozdělili flotilu a vyloďovali se potom podél anglického pobřeží, kde napadali malá pobřežní města.

Ten týden vzal otec prvně Henryho na velký lov sleďů. Když se toho rána vrátili s dobrým úlovkem, běžel chlapec napřed, aby byl první v matčině náručí a uslyšel její chválu. V mělké zátoce mimo dohled bylo schováno šest dlouhých norských lodic. Když doběhl k chalupě, z okna na něj zíral cizinec oděný do kožešin. Nevěděl, kdo je ten muž, ale instinkt mu radil otočit se a utíkat jako o život zpátky k otci. Matka ležela na podlaze – znásilněná a mrtvá –, což otec nevěděl. Luke Croft vytáhl nůž a utíkal k domu, ale ti tři, s nimiž se setkal u svých dveří, měli meče. Henry viděl z dálky, jak jeho otce přemohli a zabili. Jeden mu držel ruce za zády, druhý ho táhl oběma rukama za vlasy a nutil jej pokleknout a odhalit hrdlo, třetí muž mu uťal hlavu mečem. V devatenácti viděl Henry popravu vraha ve Wolverhamptonu – šerifův popravčí usekl zločincovu hlavu, jako by zabíjel kohouta. V porovnání s tím proběhlo stětí jeho otce nemotorně. Viking musel sekat opakovaně, jako by štípal dřevo na oheň. Pološílený žalem a strachem utíkal se mladý Henry skrýt do lesů jako štvané zvíře. Když se utrmácený a hladový vrátil, Norové tam už nebyli, ale zůstaly po nich jenom popel a smrt. Henry a ostatní sirotci byli shromážděni a odvezeni do Crowlandského opatství v Lincolnshire.

Desetiletí podobných nájezdů norských pohanů způsobila, že v klášterech byl nedostatek mnichů a přebytek sirotků, což benediktini řešili tím, že postupně přijali do svých řad mnohé ze svých malých chráněnců. Když bylo Henrymu devět, byl zaslíben a poučen, aby slíbil Bohu, že bude žít v chudobě a čistotě až do konce života a bude poslušen řádu ustaveného svatým Benediktem z Nursie. Odměnou za to získal vzdělání.

Čtyři hodiny denně studoval, šest hodin vykonával vlhkou a špinavou práci.

Opatství vlastnilo rozsáhlé pozemky, z větší části mokřiny, a Henry s ostatními mnichy oral tuto blátivou půdu. Tahali pluhy místo tažného dobytka, aby přeměnili bažiny v pole. Předpokládalo se, že zbytek dne stráví v rozjímání a modlitbách. Konaly se ranní bohoslužby, odpolední bohoslužby, večerní bohoslužby, neustálé bohoslužby. Každá modlitba byla považována za pouhý jeden krok vzhůru po nekonečném schodišti, které nakonec dovede jeho duši do nebe. Neměl právo na žádný odpočinek nebo zábavu, ale mohl se procházet rajským dvorem, krytou kolonádou obdélníkového tvaru. Na sever od rajského dvora byla místnost, kde se uchovávaly svaté ostatky, na východ byl kostel, na západ budova kapituly, na jih nevlídný refektář, jídelna; kuchyně a spíže v přízemí a dormitář, společná ložnice, byl v patře. Uprostřed rajského dvora byly hroby, jednoznačný důkaz, že život v opatství lze dokonale předpovědět – zítřek bude stejný jako včerejšek, a nakonec bude každý mnich ležet ve středu rajského dvora. Protože leckdo toužil po takovém míru a klidu, opatství se podařilo získat několik šlechticů, kteří sem prchli před intrikami dvorské politiky a Ethelredovou krutostí a zachránili si tak život pod kutnou. Tato vlivná elita obývala samostatné cely, podobně jako opravdoví mystici, kteří hledali Boha v asketickém životě, který provázely lněné košile a pravidelné půsty. Pokud jde o zbylých sedmašedesát mužů, kteří měli tonzuru bez ohledu na to, že byli bezbožní a nebyli povoláni, jejich obydlím byla jediná místnost se sedmašedesáti slamníky. Kdykoli se Henry uprostřed noci vzbudil, slyšel kašlání a kýchání, nejrůznější chrápání, zvuky masturbace, bolestné výkřiky ze sna, pouštění větrů nebo nekřesťanské klení a tajné rozhovory, které se téměř vždy týkaly jídla. Jídlo v opatství bylo velmi chudé. Město Peterborough bylo odtamtud jenom osm mil, ale Henry je nikdy neviděl.

Když mu bylo čtrnáct, požádal jednoho dne svého zpovědníka, otce Dunstana, aby mohl mezi večerními a nočními bohoslužbami zpívat chorály a odříkávat modlitby na břehu řeky. Dostal svolení. Když se procházel po břehu řeky, otec Dunstan ho v diskrétní vzdálenosti následoval. Henry kráčel pomalu a rozmyslně, ruce za zády a hlavu sehnutou jako při modlitbě hodné biskupa. Byl nádherný vlahý letní večer a od řeky přicházel čerstvý vánek. O té řece jej učil bratr Matthew, zeměpisec. Byla to řeka Welland. Pramenila v Midlands u Corby a kroutila se jako had ke Crowlandu, odkud pokračovala na severovýchod krajinou mírných kopců a úrodných údolí. Nakonec se prodrala pobřežními mokřinami a vylila své vody do velkého zálivu Severního moře, jenž se nazývá Wash. Řeku obklopovaly četné lesy a pole. Cvrčci cvrkali, ptáci švitořili ve větvích stromů a krávy k němu od pastvy uctivě vzhlížely. Na břehu ležela vytažená rybářská loďka.

Následující týden požádal, zda by tu mohl odříkat osamělou modlitbu po ranní mši. Dostal svolení a otec Dunstan ho tentokrát nedoprovázel. Když Henry došel k řece, dotáhl lodičku na vodu, vlezl do ní a odrazil se od břehu. Použil vesla, jenom aby se dostal do proudu. Potom seděl zcela nehybně ve středu vratké loďky, pozoroval kalný proud a nechal se unášet jako spadlý list. Po nějaké době, když už věděl, že je dost daleko, se začal nahlas smát. Výskal a vykřikoval klukoviny. „Takhle na vás!“ halekal, ale ani jemu nebylo jasné, má-li na mysli těch šedesát šest mnichů, jimž už nebude dělat ve spánku společnost, otce Dunstana nebo Boha, který při pohledu od Crowlandu vypadal jako nějaké temné a kruté stvoření. Zůstal na řece po celý den, dokud se mu prudký proud spěchající k moři nezačal zdát příliš hluboký a nebezpečný. Potom s loďkou přistál... a tehdy přišly chvíle, kdy se měl poučit o ceně svobody.

Toulal se vesnicemi na pobřeží. Spal, kdekoli jej zastihl večer. Živil se tím, co dokázal vyžebrat nebo ukrást. Nemít žádné jídlo bylo mnohem horší než mít jídla málo. Žena farmáře mu dala pytel jídla, starou kazajku a otrhané kalhoty výměnou za benediktinskou kutnu, z které našije vlněné košile pro syna.

Nakonec ho vzal za pomocníka rybář v přístavu Grimsby. Henry u něj tvrdě pracoval dva roky a odměnou mu byla chudá strava a holé přístřeší. Když rybář umřel, jeho žena prodala loď lidem, kteří neměli o pomocníka zájem. Henry prožil několik hladových měsíců, než narazil na tlupu komediantů. Přidal se k nim jako nosič zavazadel a všestranný pomocník za zbytky jídla a ochranu. Dokonce i on poznal, jak málo toho umějí, ale dokázali rámusem bubínků přitáhnout davy lidí, a když koloval klobouk, překvapivé množství diváků do něj vhodilo minci. Hleděl na peníze hladově. Na akrobata byl příliš starý, protože těm lámou klouby již v dětském věku, ale naučil se trochu žonglovat. Napodoboval kouzelníka a zvládl několik jednodušších triků. Kouzelník ho poučil, že nikdy nesmí působit jako čaroděj, protože všude v Anglii církev a koruna čaroděje věšely. Bedlivě naslouchal vypravěči, jehož mladá sestra byla první ženou, s níž se pomiloval. Hluboce ke komediantům přilnul, ale tlupa se po roce v Derbyshiru rozpadla a každý si šel svou vlastní cestou, aniž na něj někdo pomyslel.

V městečku Matlock o čtrnáct dní později našel své štěstí, když byl přijat na šest let do učení bradýřem-ranhojičem Jamesem Farrowem. Později se dozvěděl, že nikdo z místních nechtěl jít k Farrowovi do služby, protože kolovaly pověsti, které jej spojovaly s čarodějnictvím. Když to slyšel, byl už s Farrowem dva roky a věděl, že není žádný černokněžník. I když byl ranhojič chladný a neúprosně přísný člověk, pro Henryho znamenal životní příležitost.

Matlock bylo venkovské, řídce obydlené městečko, kde nežili šlechtičtí pacienti ani bohatí kupci, kteří by uživili lékaře, ani početná chudina, která by přitáhla felčara. V rozsáhlé farmářské oblasti, jež Matlock obklopovala, byl James Farrow, venkovský bradýř-ranhojič, jediným zástupcem svého oboru, a kromě klystýrů, stříhání a holení také operoval a předepisoval léky. Henry u něj sloužil přes pět let. Farrow byl přísný nadřízený. Bil Henryho, když udělal chybu, ale naučil ho všemu, co znal, a to velmi úzkostlivě.

Během Henryho čtvrtého roku v Matlocku, v roce 1002, král Ethelred učinil rozhodnutí, které vedlo k dalekosáhlým a hrůzným následkům. V těžké situaci dovolil skupině Dánů, aby se usídlili v jižní Anglii, a věnoval jim půdu pod podmínkou, že za něj budou bojovat proti jeho nepřátelům. Tak se do jeho služeb dostal dánský šlechtic Pallig, manžel Gunnhildy, sestry Swegena, dánského krále. Toho roku Vikingové napadli Anglii a postupovali svým obvyklým způsobem – pálili a vraždili. Když dospěli k Southamptonu, král se rozhodl opět se vyplatit a věnoval útočníkům dvacet čtyři tisíce liber, aby odešli. Když vikinské lodice odpluly, Ethelred se zastyděl a propadl pozdní zuřivosti. Nařídil na svátek svaté Brice, třináctý listopad, povraždění všech Dánů. Zrádné vraždění proběhlo podle králova rozkazu a dalo průchod veškerému zlu, které dosud doutnalo na dně duší Angličanů. Svět byl vždy nemilosrdný, ale po vraždění Dánů se život v Anglii naplnil krutostí. Docházelo k děsivým násilnostem. Lidé pořádali hony na čarodějnice a šibenice i hořící hranice se staly každodenní záležitostí – touha po tekoucí krvi jako by ovládla zemi.

Učňovská léta Henryho Crofta již byla téměř u konce, když postarší muž jménem Bailey Aelerton zesnul v péči Jamese Farrowa. Byla to zcela běžná smrt, nicméně se okamžitě rozneslo, že muž umřel, protože ho Farrow bodal jehlami a očaroval. V neděli před touto událostí oznámili při kázání v malém matlockém kostelíčku, že lidé slyšeli o půlnoci duchy pořádat pitku a smilnit se satanem na hřbitově mezi hroby.

„Vstávají-li mrtví působením ďábelských sil, je to odporné v očích našeho Spasitele. Ti, kdo činí takové věci, jsou nepřátelé našeho Pána,“ hřímal. Ďábel je mezi nimi, varoval kněz, a slouží mu armáda čarodějnic, přestrojených za lidská stvoření a vykonávajících černou magii a rituální vraždy. Ozbrojil vyděšené věřící zaříkadlem, které mají použít proti každému podezřelému z čarodějnictví: „Arcičaroději, jenž napadáš mou duši, tvé kouzlo se obrátí proti tobě, tvá kletba dopadne na tvou hlavu tisícinásobně. Ve jménu svaté Trojice, vrať mi zdraví a sílu. Ve jménu Boha Otce, Syna i Ducha svatého. Amen.“ Připomněl jim také příkaz: Čarodějnici nenecháš naživu býti. „Musíme je vyhledat a zničit, pokud nechcete hořet v děsivých plamenech očistce,“ nabádal je.

Bailey Aelerton zemřel v úterý. Jeho srdce se zastavilo, když okopával pole. Nešťastníkova dcera tvrdila, že viděla na jeho kůži vpichy po jehlách. Nikdo jiný je neviděl, ale ve čtvrtek ráno přitáhl na Farrowův dvůr rozběsněný houfec vesničanů zrovna ve chvíli, kdy ranhojič nasedl na koně, aby jel navštívit pacienty. Právě vydával Henrymu denní příkazy, když se na něj vrhli a stáhli ho ze sedla. Vedl je Simon Beck, jehož polnosti sousedily s Farrowovými. „Svlečte ho!“ poručil. Když z něho trhali oblečení, Farrow se třásl. „Ty hajzle!“ křičel na Becka. „Ty jeden hajzle!“ Bez šatů vypadal starší. Kůži na břiše měl převislou v záhybech, úzká ohnutá ramena, měkké zakrnělé svaly, scvrklý penis nad velkými zarudlými varlaty.

„Tady to je!“ vykřikl Beck. „Satanovo znamení!“

Na pravé straně Farrowových slabin byly dvě jasně zřetelné maličké tmavé skvrnky jako kousnutí hada. Beck do jedné zabodl špičku nože.

„Mateřská znaménka,“ vyjekl Farrow. Začala mu proudem téct krev, což se u čarodějů neočekávalo.

„Jsou tak mazaní,“ řekl Beck. „Krvácejí, kdykoliv se jim zachce.“

„Jsem holič – ne čaroděj,“ řekl Farrow pohrdavě, ale když ho přivázali k dřevěnému kříži a odnesli k jeho vlastnímu zásobnímu rybníčku, začal s křikem prosit o smilování. Hodili kříž do mělkého rybníčku, až voda vysoko vystříkla. Potom ho podrželi pod hladinou. Zástup zmlkl a zíral na stoupající bubliny vzduchu. Po chvíli ho vyzvedli nad hladinu a dali mu možnost se přiznat. Stále ještě dýchal a tiše cosi mumlal. „Přiznáváš, sousede Farrowe, že ses spolčil s ďáblem?“ zeptal se ho Beck laskavě, ale on dokázal pouze kašlat a lapat po dechu, takže jej znovu ponořili do vody. Tentokrát přidrželi kříž tak dlouho, až přestaly vystupovat bubliny, a ani potom ho nevyzvedli. Henry se mohl jenom dívat a plakat, jako by viděl znovu vraždu svého otce. Byl už kus chlapa, žádný chlapeček, ale proti zfanatizovanému davu byl bezmocný; také měl strach, že ho dav napadne, protože jako ranhojičův učedník byl jeho pomocníkem i v nekalých rejdech. Konečně ti zběsilci pustili ponořený kříž, odříkali zaříkadlo a odešli, ponechávajíce kříž i s jeho nákladem osudu. Když byli pryč, Henry se přebrodil bažinou a vytáhl kříž na břeh. Na pootevřených rtech měl mistr růžovou pěnu. Zatlačil mu oči, které se vyčítavě leskly v bílém obličeji, a sesbíral z jeho ramen žabinec. Potom ho odřízl od kříže. Ranhojič byl vdovec a neměl žádné příbuzné, takže zodpovědnost za jeho poslední věci padla na služebníka. Henry ho pohřbil tak rychle, jak jen byl schopen. Když se vrátil do domu, poznal, že ho předstihli. Jistě hledali důkazy satanova díla, když vzali mistrovi peníze a alkohol. Dům byl dočista vyrabovaný, ale zbylo tu něco šatstva, které bylo v lepším stavu než to, co měl na sobě, a trochu jídla. To vše si Henry přibalil do uzlíku. Vzal si také vak s chirurgickými nástroji a chytil Farrowova koně, na kterém uprchl z Matlocku, než se na něj násilníci rozpomenou a vrátí se pro něj.

Znovu se toulal, ale teď už měl své řemeslo, a to zcela měnilo situaci. Všude se našel nemocný člověk, ochotný zaplatit penny nebo dvě za vyléčení. Naučil se také vydělávat na prodeji léků, a aby vyvolal pozornost, používal některé triky, které se naučil od komediantů. V obavě, že ho hledají, nikdy nezůstával dlouho na jednom místě a přestal používat plného jména – nechal si říkat prostě Bradýř.

Zanedlouho se tyto zvyky staly neměnnou součástí života, jaký mu vyhovoval. Oblékal se teple a elegantně, užíval si s nejrůznějšími ženami, pil, kdy se mu zachtělo, jedl vždy vydatně, protože přísahal, že již nikdy nebude hladovět. Rychle ztloustl. Než poznal svou nastávající, vážil již víc než dva pytle obilí.

Lucinda Eamesová byla vdova s pěknou farmičkou v Canterbury. Půl roku se staral o její domácí zvířectvo a pole a hrál si na manžílka. Líbila se mu její malá bílá zadnička, která vypadala jako obrácené srdce. Když se milovali, vystrkovala růžovou špičku jazýčka v levém koutku úst jako dítě, které píše obtížný domácí úkol. Měla mu za zlé, že ji neoplodnil. Možná právem, nicméně i v prvním manželství zůstala bezdětná. Její hlas nabral ječivý a zahořklý podtón a přestala věnovat péči vaření, takže dávno předtím, než jejich společný rok skončil, začal Henry vzpomínat na příjemnější ženy a chutnější jídla a toužil si odpočinout od jejího ostrého jazyka.

Bylo to roku 1012, toho roku, kdy Swegen, král dánský, ovládl Anglii. Tři roky pronásledovala Swegenova vojska Ethelreda, aby se pomstila za pobité soukmenovce. Nakonec Ethelred uprchl se svým loďstvem na blízký ostrov Wight a královna Emma se syny Edwardem a Alfredem nalezla útočiště v Normandii. Brzy poté zemřel Swegen přirozenou smrtí. Zůstali po něm dva synové, Harold, který po něm převzal dánskou korunu, a Knut, devatenáctiletý mladík, jehož prohlásila dánská vojska anglickým králem. Ethelred měl ještě dost sil na jeden útok a Dány zahnal, ale Knut se téměř okamžitě vrátil a tentokrát obsadil celou zem kromě Londýna. Právě se chystal dobýt Londýn, když přišla zpráva, že Ethelred zemřel. Směle svolal witan, radu moudrých mužů Anglie, a biskupové, opati, hrabata a zemani se sjeli do Southamptonu, aby zvolili Knuta právoplatným králem.

Knut přinesl národu smíření, když poslal vyslance ke královně Emmě s nabídkou k sňatku, a ona téměř okamžitě souhlasila. Byla sice mnohem starší než on, ale stále ještě žádoucí a smyslná. Vyprávěly se vtípky o tom, kolik času strávila s Knutem v ložnici.

Právě v době, kdy nový král spěchal do manželského chomoutu, Bradýř z něj unikal. Jednoho dne prostě nechal ostrý jazyk a špatné vaření Lucindy Eamesové za sebou a pokračoval v cestování.

První vůz si koupil v Bathu a prvního učedníka přijal v Northumberlandu. Výhody takového postupu byly zjevné. Od té doby prošlo jeho rukama mnoho chlapců. Těch několik schopných mu vydělalo peníze a ostatní ho poučili, co má od učedníka požadovat. Věděl, co se stává chlapcům, kteří u něj neuspějí. Většinu potkalo neštěstí. Ti šťastnější se stali předmětem sexuálních hrátek nebo otroky, ti méně šťastní zemřeli hladem nebo byli zabiti.

Dělalo mu to větší starosti, než si připouštěl, ale nemohl si dovolit živit neschopného chlapce. Sám znal cenu za přežití a dokázal zatvrdit srdce, když šlo o jeho vlastní blaho. Tenhle poslední chlapec z Londýna se zdál ochotný, ale Bradýř věděl, že pokud jde o učedníky, zdání často klame. Nemělo však cenu lámat si tím teď hlavu. Pouze čas ukáže, zda je mladý Cole schopný přežít, a Bradýř to brzy pozná.

Šelma v Chelmsfordu

Roby se vzbudil s prvními chabými slunečními paprsky, ale zjistil, že jeho nový mistr je už vzhůru a netrpělivě se chystá na další cestu. Roby si hned všiml, že Bradýř není poránu zrovna v nejlepší náladě. V tomto střízlivém ranním rozpoložení vyndal z vozu kopí a ukazoval chlapci, jak ho použít. „Není pro tebe příliš těžké, když ho vezmeš oběma rukama. Ani nemusíš být zvlášť šikovný. Bodni tak prudce, jak dokážeš. Miř do středu útočníkova těla, jistě ho někam trefíš. Když ho alespoň poraníš, je slušná šance, že já ho dobiju. Rozumíš?“ Roby rozpačitě přikývl.

„Víš, chlapče, musíme být ostražití a mít zbraně po ruce. To je jediný způsob jak přežít. Tyhle římské silnice jsou nej-lepší v celé Anglii, ale nikdo o ně nepečuje. Je povinností krále udržovat je ze všech stran odkryté, aby loupežníci nemohli pocestného tak snadno napadnout, ale na většině tras nikdo keře neodstraňuje.“

Ukázal mu, jak chytit koně. Když pokračovali v cestě, Roby seděl v horkém slunečním žáru vedle Bradýře na kozlíku a hlavou se mu honily všelijaké obavy. Bradýř po chvíli popohnal Incitata z římské silnice na sotva sjízdnou stezku, ukrytou v stinné temnotě panenského lesa. Na struně kolem krku měl Bradýř hnědý saský roh, který kdysi zdobil zdatné dobytče. Přiložil ho ke rtům a vyloudil z něj silný lahodný tón – napůl zatroubení, napůl vzdech.

„Oznamuje každému, kdo ho slyší, že nejdeme vraždit a loupit. Na některých osamělých místech potkat cizince znamená pokusit se ho zabít. Ten roh ohlašuje, že jsme připravení a sebejistí – schopní bránit se.“

Na Bradýřovo pobídnutí se Roby pokusil na roh zatroubit, ale přestože foukal ze všech sil a nafukoval tváře, seč mohl, z rohu žádný zvuk nevycházel.

„Chce to trochu zkušeností a znát ten správný fígl. Však se to naučíš, nic se neboj. Naučíš se i těžší věci než jenom troubit na roh.“

Stezka byla blátivá. Nejhorší místa byla zpevněna větvemi, ale jízda vyžadovala šikovné kočírování. V zatáčce zajeli do kaluže a kola se zabořila až po nápravu. Bradýř vzdychl. Vystoupil a rýčem odstranili bláto před koly, potom v lese sesbírali spadané větve. Bradýř pečlivě navršil chrastí před všechna kola a vyšplhal na kozlík. „Musíš podkládat zbývající větve pod kola, až se začnou hýbat,“ řekl a Roby přikývl.

„Hyjé, Tate!“ pobízel Bradýř. Ojnice a kůže zaskřípěly.

„Jedem!“ vykřikl. Koník napínal všechny síly. Roby pobíhal od jednoho kola k druhému a zručně podkládal větve. Kola podkluzovala, ale nakonec našla oporu. Vozík se s kymácením pohnul. Když se dostal na pevnou zem, Bradýř přitáhl opratě a počkal, až Roby doběhne a vyleze na kozlík. Byli zastříkaní blátem a Bradýř zastavil koně u potoka. „Chytíme si něco k snídani,“ řekl, když si omyli špínu z tváří a rukou. Uřízl dva vrbové pruty a z vozu vyndal vlasec a háčky. Ze stinného místa za kozlíkem vytáhl krabici. „To je naše krabice na kobylky,“ řekl. „Patří k tvým povinnostem udržovat ji plnou.“

Nadzvedl víčko pouze tolik, aby Roby mohl vsunout dovnitř ruku. Drobní, čilí a kousaví tvorečkové mu unikali pod prsty, až jednoho opatrně sevřel do dlaně. Když ruku vytáhl a přidržel kobylce křídla mezi palcem a ukazováčkem, zuřivě třepala nožkama. Přední čtveřici nožek měla slabou jako vlásky, zato zadní nožky měla široké a silné, vybavené ke skoku. Bradýř Robymu ukázal, jak má zabodnout špici háčku přesně za malou tuhou destičku za hlavou.

„Ne moc hluboko, nebo z ní vytečou šťávy a chcípne. Kdepak jsi rybařil?“

„Na Temži.“

Roby byl pyšný na své rybářské umění; s tatínkem často rybařili na řece a doplňovali tak chudý jídelníček rodiny v době, kdy otec neměl práci.

„Tohle je jinačí rybaření,“ zabrblal Bradýř. „Nech pruty chvíli na pokoji a pojď pěkně na všechny čtyři.“ Opatrně se připlížili na místo, odkud bylo vidět na nejbližší tůňku, a tiše leželi na břiše. Chlapec nechápal, proč to Bradýř dělá. V modři tůňky spatřil čtyři nehybné ryby.

„Malí,“ zašeptal chlapec.

„Takhle velcí jsou nejchutnější,“ řekl Bradýř, když se odplížili zpátky. „Ti tvoji velcí říční pstruzi jsou tuzí a příliš tuční. Viděls, jak se vznášeli u špice tůňky? Leží tlamou proti proudu a čekají, až jim přinese šťavnaté sousto. Jsou divocí a ostražití. Když si stoupneš proti proudu, uvidí tě. Když na břehu dupeš, ucítí otřesy a ztratí se. Proto používám dlouhé pruty. Stoupni si pěkně daleko pod ně a lehoučce pusť koníka do proudu nad tůňkou tak, aby ho k rybám donesl proud.“

Pozorně se díval, když Roby spouštěl kobylku do proudu podle jeho instrukcí. Neviditelná ryba udeřila náhle a prudce, až se prut napnul a s ním i Robyho svaly. Potom už to bylo stejné jako rybaření na Temži. Trpělivě čekal na tu pravou chvíli, potom pozvedl špici prutu a bezpečně zasekl, jak ho to učil tatínek. Když vytáhl první úlovek, obdivovali společně jeho půvab – podklad třpytivý jako napuštěné ořechové dřevo, kluzké boky zkrášlené duhovou červení, černé ploutve zakončené jasně oranžovou.

„Chyť jich ještě pět,“ řekl Bradýř a zmizel v lese.

Roby chytil dva. Třetí mu unikl, takže se opatrně přestěhoval k další tůňce. Pstruzi byli po kobylkách jako diví. Když čistil posledního, Bradýř se vrátil s čepicí smržů a divoké cibule. „Jíme dvakrát denně jako každý civilizovaný člověk,“ řekl Bradýř, „dopoledne a navečer. Vstávat v šest a v deset jíst, večeřet v pět a v deset spát, jen tak může člověk do sta žít.“

Vyndal slaninu a nakrájel ji na silné plátky. Když byly plátky opražené, obalil pstruhy moukou a osmahl je do křupava a zlatova. Nakonec přidal cibuli a houby. Páteře pstruhů se snadno uvolnily z horkého masa a podržely na sobě většinu kostí. Zatímco si pochutnávali na rybách a slanině, Bradýř opekl ve zbylém ochuceném tuku ječný chléb a pokryl ho silnou vrstvou v žáru rozpuštěného sýra. Jídlo zapili chladivou osvěžující vodou z potůčku. Teď už měl Bradýř lepší náladu. Tlustý člověk se musí najíst, aby za něco stál, pomyslel si Roby. Také si všiml, jak dobrý kuchař Bradýř je, a uvědomil si, že se těší na každé jídlo jako na opravdovou událost. Povzdychl si, že v dolech by ho určitě takhle nekrmili. A tu práci, pomyslel si spokojeně, také nějak zastane – udržovat plnou krabici s koníky, chytat pstruhy nebo vkládat pod kola větve, kdykoli vozík uvázne v blátě, to všechno zvládne.

Ves se jmenovala Farnham. Několik farem, malý ošumělý hostinec; hospoda, z níž se linul slabý pach rozlitého piva, když projížděli kolem, kovárna s hromadami dřeva poblíž výhně, koželužna s nepříjemným zápachem, pila s nařezanými kládami a rychta na návsi, která ani nebyla skutečnou návsí, ale vznikla pouhým rozšířením cesty, jako když had spolkne vajíčko. Bradýř zastavil za humny. Vyndal z vozu bubínek a paličku a podal je Robymu.

„Jen tluč.“ Bradýřův kůň dobře věděl, co se bude dít; zvedl hlavu a zaržál, vzepjal se a zabušil kopyty. Roby pyšně tloukl do bubnu, jako by se nakazil vzrušením, které ve vsi způsobili.

„Dnes večer velké představení spojené s léčbou nemocí a zdravotních potíží velkých i malých!“ vykřikoval Bradýř.

Kovář s uzlovitými svaly, ztmavlými od sazí, na ně zíral a zapomněl tahat měchy. Dva chlapci z pily přestali rovnat dřevo a rozběhli se za zvukem bubnu. Jeden z nich se otočil a pelášil pryč.

„Kam pádíš, Gile?“ volal za ním druhý.

„Domů pro Štěpána a ostatní.“

„Stav se u bráchy a řekni jim taky.“

Bradýř pokýval souhlasně hlavou. „Dej vědět všem,“ křikl. Ve dveřích domů se objevovaly ženy a volaly jedna na druhou; děti a psi s rámusem pronásledovali červený vůz. Bradýř dojel až na konec vsi, tam se otočil a vracel se zase zpátky. Stařík, jenž seděl na sluníčku u hostince, otevřel oči a bezzubě se tomu zmatku usmál. Z hospody vyšli pijáci se sklenicemi v rukou a za nimi hostinská s jiskrnýma očima, která si utírala ruce do zástěry.

Bradýř zastavil na návsi. Z vozu vyndal čtyři skládací lavice a sestavil je dohromady.

„Tomuhle se říká pódium,“ řekl Robymu a ukázal na jevišťátko, které takto vzniklo. „Když přijedeme do nového místa, vždycky ho hned postavíš.“

Na pódium postavili dva košíky plné zazátkovaných lahviček, o nichž Bradýř řekl, že obsahují lék. Potom zmizel ve voze a zatáhl oponu.

Roby seděl na pódiu a díval se, jak lidé spěchají na náves. Přišel mlynář v zástěře od mouky a Roby podle dobře známých pilin a třísek na kazajkách a ve vlasech rozeznal dva tesaře. Rodiny se usazovaly na zemi a ochotně čekaly, jen aby byly blízko k pódiu. Zeny vyplňovaly čekání prací s člunkem nebo pletením, děti brebentily a hašteřily se. Skupina vesničanů zírala na Robyho. Viděl v jejich očích úctu a závist, a tak pózoval a naparoval se, ale brzy na takové hlouposti zapomněl, protože se sám stal jedním z očarovaných diváků. Bradýř vyběhl s fanfárou na pódium. „Dobrý den a ještě lepší zítřek. Je mi ctí být u vás ve Farnhamu,“ řekl a začal žonglovat. Žongloval červeným a žlutým míčkem a ruce se mu přitom téměř nepohybovaly. Byla to nejkrásnější věc, jakou kdy Roby viděl. Bradýřovy tlusté prsty vysílaly míčky v mámivém kruhu, nejprve pomalu a potom stále rychleji. Když mu zatleskali, přidal zelený míček..., potom modrý..., potom ještě hnědý. Musí to být krásné, umět něco tak nádherného, myslel si Roby.

Zatajil dech a čekal, že Bradýřovi některý míček upadne, ale Bradýř si se všemi pěti snadno poradil. A přitom ještě neustále povídal, rozesmával lidi, vyprávěl příběhy, zpíval popěvky. Potom žongloval s provazy a dřevěnými talíři a kouzlil. Nechal zmizet vejce, našel minci ve vlasech dítěte, přiměl šátek měnit barvy.

„A což teprv džbánek piva – ten bych nechal zmizet s největší radostí.“

Všichni tleskali. Hostinská pospíšila do hospody a za chvíli se vracela se džbánkem ozdobeným bohatou pěnou. Bradýř jej přiložil ke rtům a na jeden dlouhý lok ho vypil až do dna. Uklonil se za dobrosrdečného smíchu a bouřlivého potlesku obecenstva, potom se zeptal, zda by některá z žen nechtěla stuhu do vlasů.

„Já!“ vykřikla hostinská. Byla mladá a kvetoucí a její spontánní, nepromyšlená odpověď vzbudila mezi vesničany veselí. Bradýř se podíval na děvče a usmál se:

„Jak se jmenujete?“

„Amélie Simpsonová, pane.“

„Paní Simpsonová?“

„Nejsem vdaná.“

Bradýř přivřel oči. „Věčná škoda,“ řekl galantně. „Jakou barvu má mít vaše stuha, slečno Amélie?“

„Rudou.“

„A délka?“

„Dva metry mi budou úplně stačit.“

„To doufám,“ zamumlal Bradýř a pozvedl obočí. Následoval oplzlý smích, ale zdálo se, že on na ni zcela zapomněl. Rozřezal provaz na čtyři části a pak ho pouze pomocí gest přiměl, aby se zase spojil v celek. Zakryl prsten ubrouskem a změnil jej na vlašský ořech... a najednou s hraným překvapením vztáhl ruku k ústům a mezi sevřenými rty vytáhl cosi, co – jak se mohlo obecenstvo přesvědčit – byl konec rudé stuhy do vlasů. Vytahoval ji před jejich zraky z úst kousek po kousku a přitom jakoby splaskával a obracel oči v sloup. Nakonec stuhu pevně napnul, vytáhl nůž a odřízl ji těsně u úst. S úklonou ji podal hostinské. Vedle dívky stál majitel místní pily, který změřil stuhu svou dřevěnou mírou. „Přesně dva metry,“ řekl. Následoval obrovský potlesk. Bradýř počkal, až hluk utichne, potom podržel nad hlavou skleničku svého léku. „Páni, dámy a dívky! Můj neopakovatelný Univerzální Specifický Všelék. Prodlouží osudem určenou délku vašeho života, obnoví unavené tělesné tkáně. Uvolní ztuhlé klouby a zpevní klouby nepevné. Vrátí mladistvý lesk vašim zestárlým očím. Nemoc promění na zdraví. Vlasům zabrání vypadávat, ba vypučí po něm nové na místech již holých. Vrátí vám jasné vidění a zbystří unavenou mysl! Výtečný lék na choroby srdeční, účinnější než nejlepší tonika. Projímadlo jemnější než smetanový klystýr. Můj lék léčí nadýmání i krvotok, tiší porodní bolesti a likviduje následky kurdějí, které si námořníci přivážejí domů z cest. Je stejně dobrý pro zvíře jako pro člověka. Konec hluchoty, bolavých očí, kašle, úbytí, bolestí žaludku, žloutenky, horečky a malárie. Vyléčí každou nemoc! Zbaví všech starostí!“

Bradýř prodal spoustu lahviček přímo z pódia. Potom s Robym postavili zástěnu, a za ní Bradýř vyšetřoval pacienty. Nemocní a postižení čekali v dlouhé řadě, aby mohli zaplatit penny nebo dvě za léčení.

Ten den večeřeli pečenou husu v hospodě. Bylo to poprvé, kdy Roby takto jedl, a velice mu chutnalo, i když si Bradýř stěžoval, že je husa pečená příliš dlouho a kaše z vodnice nepořádně ušlehaná. Po jídle vyndal Bradýř na stůl mapu Británie. Byla to první mapa, kterou Roby kdy viděl, a tak se zaujetím sledoval, jak po ní Bradýř prstem kreslí klikatou čáru – trasu jejich příštího putování.

Konečně doklopýtal s ospale padajícími víčky jasným měsíčním světlem zpátky k tábořišti a uložil se ke spaní. Ale za posledních pár dní se toho stalo tolik, že jeho omámená mysl odmítala usnout. Byl již v polospánku a díval se po hvězdách, když se vrátil Bradýř. A nevrátil se sám.

„Krásná Amélie,“ slyšel mistra. „Nádherná panenko. Stačil jediný pohled na tvoje dychtivá ústa, a bylo mi jasné, že bych pro tebe i zemřel.“

„Pozor na kořeny, nebo si nabiješ čenich,“ zaslechl dívčí hlas. Roby ležel a naslouchal mlaskavým polibkům, zvukům svlékaného šatstva, smíchu a lapání po dechu, šustění rozprostíraných kožešin.

„Půjdu radši dolů, kvůli břichu,“ řekl mistr.

„To je teda opravdu pořádnej břuch,“ řeklo děvče hlubokým rozpustilým hlasem, „bude to jako skákat po obrovský peřině.“

„Ale děvče, dolejc máš něco lepšího ke skákání.“

Roby by ji rád viděl nahou, ale než se odvážil podívat, už ležela a on viděl jenom bělající se zadeček. Chlapec hlasitě dýchal, ale i kdyby třeba nahlas křičel, stejně by si toho nevšimli. Brzy zahlédl mistrovy buclaté ruce, jak se napřahují po nalitých dívčiných prsech.

Děvče zasténalo. Usnuli dříve než Roby. Nakonec i jeho přemohl spánek a ve snu viděl mistra žonglovat barevnými míčky.

Když se vzbudil do chladného rána, žena byla pryč. Zbořili tábor a odjeli z Farnhamu, zatímco většina venkovanů ještě spala.

Brzy po úsvitě narazili na borůvčí a zastavili, aby naplnili košík. U nejbližší farmy se pustili do proviantu. Utábořili se, a zatímco Roby rozdělal oheň a připravil chleby se sýrem a slaninou, Bradýř rozbil do mísy šest vajec a přidal spoustu hrudkovité smetany. Ušlehal pěnu a osmahl ji bez míchání, až se vytvořil měkký koláček, který posypal zralými borůvkami. Očividně jej potěšilo, když viděl, jak Roby slupl svůj díl. Odpoledne projížděli kolem mohutného hradu obklopeného farmami. Roby se díval na lidi na polích a hliněných hradbách. Bradýř pobízel koníka, jako by chtěl co nejdříve zmizet z dohledu, ale od hradu přicválali tři jezdci a zastavili je. Přísní a strach vzbuzující ozbrojenci si zvědavě prohlíželi pomalovaný vozík. „Co jsi zač?“ zeptal se muž ve světlém brnění, které svědčilo o jeho nadřazeném postavení. „Bradýř-ranhojič, pane,“ řekl Bradýř. Muž spokojeně pokývl hlavou a otočil koně. „Pojeď za mnou.“ Obklopeni ozbrojeným doprovodem projeli těžkou bránou v hliněném valu, potom druhou bránou v dřevěné palisádě ze zašpičatělých kůlů a po padacím mostě přes příkop. Roby nikdy neviděl takovou okázalou rozmařilost. Obrovský hradní palác měl základy a přízemí z kamene a horní poschodí ze dřeva, složité řezby nad vchodem a ve štítu a pozlacenou střechu, která zářila v slunečních paprscích. „Nech vozík ve dvoře a vezmi si operační nástroje.“ – „Co se stalo, pane?“ – „Fena si pochroumala nohu.“ Obtíženi nástroji a léky následovali muže do tmavé haly. Podlaha byla dlážděná kamenem a pokrytá vrstvou sítiny, která už potřebovala vyměnit. Nábytek se zdál vhodný pro rod obrů. Tři stěny byly vyzdobené meči, štíty a oštěpy, ale na severní stěně visely tapiserie bohatých, leč vybledlých barev; před nimi stál trůn z tmavého vyřezávaného dřeva.

Hlavní krb byl vyhaslý, ale místo bylo cítit kouřem uplynulé zimy, který nyní přehlušil jiný, pronikavější pach, zvláště když se přiblížili k loveckému psu, který ležel u ohniště. „Přišla před čtrnácti dny o dva prsty v pasti. Napřed se to hojilo dobře, ale pak se rána začala podebírat.“ Bradýř přikývl, ze stříbrné misky u psova čumáku vysypal maso a nalil do ní obsah dvou svých skleniček. Fena ho sledovala uslzenýma očima, a když položil misku, zavrčela, ale za okamžik začala medikament lemtat. Bradýř si potrpěl na bezpečí. Když se pes přestal hýbat, pevně mu svázal čumák a také nohy, aby jej nemohl seknout tlapou. Pes se třásl a kňučel, když Bradýř zařízl do živého. Rána hrozně páchla a hemžili se v ní červi. „Přijde o další prst.“ – „Nesmíš ji zmrzačit. Koukej to udělat pořádně,“ řekl muž neúčastně. Když bylo po všem, omyl Bradýř krev z tlapy medicínou a ovázal ji kusem látky. „A placení, pane?“ naznačil jemně. „Musíte počkat, až se hrabě vrátí z lovu,“ řekl rytíř a otočil se k nim zády. Bradýř opatrně rozvázal psa, poskládal náčiní a odnesl je do vozu. Odjížděl pomalu a rozvážně, jako někdo, kdo byl pověřen důležitým úkolem, ale když hrad zmizel z dohledu, zachrchlal a odplivl si.

„Pan hrabě bude možná na lovu několik dní. Pokud pes bude v pořádku, snad by potom i zaplatil. Ale když pes chcípne nebo pana hraběte bude trápit zácpa, může nám nechat stáhnout zaživa kůži. Proto je lepší se vyhýbat pánům a radši si hledat štěstí mezi vesničany,“ dokončil myšlenku a popohnal koně.

Ráno už měl Bradýř lepší náladu, zvlášť když se blížili k Chelmsfordu, ale tady už jeden prodavač mastí účinkoval. Byl to elegán v křiklavě oranžové kazajce a s hřívou bílých vlasů. „Rád tě vidím, Bradýři,“ řekl muž s úsměvem. „Nazdar, Wate, ještě máš to zvíře?“ – „Ne, onemocněl a začal být zlý. Použil jsem ho jako návnadu.“ – „Skoda žes mu nedal mou medicínu, ta by mu jistě pomohla.“ Chvíli se smáli. „Mám nové zvíře. Chceš ho vidět?“ – „Proč ne?“ kývl Bradýř. Zatlačili vůz pod strom a nechali koníka pást se, zatímco se scházel dav. Chelmsford byla velká vesnice a diváků bylo spousta. „Zápasils někdy?“ zeptal se Bradýř. Robert přikývl. Zápasil rád. Zápasení bylo každodenní zábavou chudších chlapců z Londýna. Wat začal představení stejně jako Bradýř – žonglováním. Umí to pěkně, myslel si Roby. Ale jako vypravěč se nemohl s Bradýřem rovnat a lidé se zdaleka tolik nenasmáli. Zato medvěd se jim líbil. Klec stála ve stínu a byla přikrytá látkou. Když Wat sundal přikrývku, dav vydechl vzrušením. Roby už cvičeného medvěda viděl. Když mu bylo šest, tatínek ho vzal k Swannovu hostinci, kde bylo představení. Medvěd se mu tehdy zdál ohromný. Tenhle medvěd s koženým náhubkem, kterého přivedl Wat na pódium na dlouhém řetězu, vypadal menší. Byl sotva větší než velký pes, ale byl velice mazaný. „Bartram, král medvědů!“ představil ho Wat. Bartram se položil a na rozkaz předstíral, že je mrtvý. Koulel míče a nosil je v zubech. Lezl nahoru a dolů po žebříku, a když Wat zahrál na flétnu, tančil módní dřevákový tanec – místo tanečního víru se jenom nemotorně točil, ale byl tak legrační, že mu diváci tleskali za každý pohyb. „A nyní,“ řekl Wat, „bude Bartram zápasit s každým vyzývatelem. Kdokoli ho položí na lopatky, dostane zdarma hrnek Watovy masti, nejzázračnějšího léku na lidské nemoci.“ Davem to zašumělo, ale nikdo se nepřihlásil. „Copak tu není žádný zápasník?“ vyzýval Wat káravě. Bradýř šibalsky zamžoural očima. „Tady je junák, co se netřese strachem,“ oznámil hlasitě. Vtom překvapený a značně vyděšený Roby zjistil, že ho dav postrkuje k pódiu. Hlediště bylo najednou plné ochotných rukou. „Můj chlapec proti tvé bestii, příteli Wate!“ volal Bradýř. Wat přikývl a zasmál se. Maminečko moje, pomyslel si Roby zděšeně. Byl to skutečně medvěd; kolébal se na zadních a otáčel za Robym svou velikou chlupatou hlavu. Nebyl to pes nebo kamarád z jejich ulice. Viděl mohutná ramena a silné šlachy a instinkt mu radil seskočit z pódia a vzít nohy na ramena, ale tím by zradil Bradýře a všechno nové, co s ním přišlo do jeho života. Vybral si tedy menší zlo a postavil se medvědovi. Srdce mu zběsile tlouklo, když kroužil kolem zvířete s připravenýma uvolněnýma rukama, jak to často vídal u dospělých zápasníků. Možná nedělal všechno úplně správně, protože někdo v davu se zasmál a medvěd se ohlédl po zvuku. Roby se pokusil zapomenout, že jeho protivník není člověk, a zkusil to jako v boji s jiným chlapcem. Zničehonic přiskočil ke zvířeti a pokusil se Bartrama porazit, ale bylo to jako zkoušet vytrhnout strom i s kořeny. Bartram zvedl tlapu a líně udeřil. Neměl drápy, ale rána odhodila Robyho na zem téměř přes půl pódia. Jeho hrůza ještě vzrostla. Věděl, že nezmůže nic, a neváhal by utéct, ale Bartram se s neuvěřitelnou rychlostí přikolébal za ním a čekal. Když vstal, medvěd ho objal předními tlapami. Obličej měl přimáčknutý k medvědovi a ústa i nos měl plné jeho chlupů. Pokoušel se dostat ze záplavy černé kožešiny, která páchla úplně stejně jako kožich, na němž v noci spal. Medvěd nebyl ještě dospělý, ale to nebyl ani Roby. Uprostřed tahanice najednou hleděl do dvojice zoufalých červených oček. Medvěd má stejný strach jako já, uvědomil si Roby. Ale zvíře plně kontrolovalo situaci a mělo na kom svůj strach vybít. Bartram nemohl kousat, ale bylo jasné, že by to s chutí udělal. Dřel koženým náhubkem Robyho rameno, dýchal prudce a dech mu zapáchal. Wat natáhl ruku k držadlu na medvědově chomoutu. Nedotkl se ho, ale zvíře zakňučelo a shrbilo se; pustilo Robyho a padlo na záda. „Polož ho na lopatky, hňupe!“ zašeptal Wat. Roby padl na medvěda a položil ruce na černou kožešinu u ramen. Nikoho neoklamali a pár lidí se posmívalo, ale dav se bavil a měl dobrou náladu. Wat zavřel medvěda do klece a Robyho odměnil slíbeným malým hliněným kelímkem své masti. Poté začal vykřikovat složení a užití svého výrobku. Když Roby odcházel k vozu, nohy se mu podlamovaly. „Byls skvělý,“ řekl Bradýř. „Pustil ses do něj bez milosti. Teče ti krev z nosu?“ Hoch popotáhl a mávl rukou. Věděl, že měl štěstí. „To zvíře mi mohlo ublížit,“ řekl nevrle. Bradýř se ušklíbl a potřásl hlavou. „Všiml sis toho malého držadla na jeho chomoutu? To je škrticí obojek. Pomocí toho držadla lze zkroutit pásek kolem krku, pokud zvíře neposlouchá, a to mu zabrání nadechnout se. Tak se cvičí medvědi.“ Podal Robymu ruku a pomohl mu na kozlík, potom rozetřel mezi palcem a ukazováčkem trochu masti z Watova kelímku. „Lůj se sádlem a trochu voňavky, a přesto toho prodá hotová kvanta,“ brumlal zamyšleně a pozoroval frontu zákazníků, připravených předat Watovi své penízky. „Mít nějaké zvíře zajišťuje prosperitu. Lidé předvádějí sviště, kozy, vrány, jezevce nebo psy, dokonce i ještěrky, a obvykle vydělají víc než já, který se živím vlastní prací.“ Koník zareagoval na otěže a vozík se rozjel stezkou ke stinným lesům. Chelmsford a medvěd zápasník zmizeli v minulosti. Roby byl stále ještě otřesený. Seděl bez pohybu a přemýšlel, potom řekl pomalu: „Tak proč si nepořídíte nějaké zvíře?“ Bradýř se na kozlíku pootočil. Jeho přátelské modré oči se zadívaly do chlapcových a zdálo se, že mu chtějí sdělit něco víc, než co říkal úšklebek na rtech. „Já mám přece tebe,“ řekl nakonec.

Barevné míčky

Začali s žonglováním a Roby od začátku věděl, že takový zázrak nikdy nedokáže.

„Stůj rovně, ale uvolněně, a připaž ruce. Teď zvedni předloktí tak, abys je měl vodorovně. Obrať dlaně směrem vzhůru.“ Bradýř se na něj kriticky zadíval a potom přikývl. „Představuj si, že podpíráš dlaní tác s vejci. Nesmí se ani na chvíli naklonit, nebo ti vejce popadají. S žonglováním je to stejné. Pokud nebudeš držet ruce vodorovně, nechytíš jediný míček. Je to jasné?“

„Ano.“ Žaludek se mu svíral strachy.

„Sevři ruce, jako kdyby ses z nich chtěl napít.“ Vzal dva dřevěné míčky a položil Robymu červený do pravé a modrý do levé dlaně. „Hoď je vzhůru, jako to dělají žongléři. Ale oba najednou!“

Míčky mu přeletěly nad hlavou a spadly na zem.

„Podívej. Červený míček jsi vyhodil výš, protože máš v pravé ruce větší sílu. Musíš se naučit vyhodit oba míčky stejnou silou, aby letěly stejně vysoko. Kromě toho je házíš moc vysoko, žonglér má dost práce i bez toho, aby se zakláněl a díval do slunce, kam vlastně míčky vyhodil. Měly by vyletět nanejvýš do výše tvého čela, tak je uvidíš, aniž musíš hýbat hlavou.“

Odfrkl si. „Další věc. Žongléři nikdy míčky neházejí. Musíš je vymrštit. Dlaň se prostě prudce narovná a vymrští míček přímo vzhůru. Zároveň mírně škubneš zápěstím a předloktí se nepatrně nadzdvihne. Od lokte k rameni by se ruka neměla pohnout.“

Zvedl míčky a podal je Robymu.

Když dojeli do Hertfordu, Roby postavil pódium, připravil láhve s Bradýřovým elixírem a potom si vzal dva dřevěné míčky a šel cvičit o samotě. Bradýřovy rady nezněly příliš složitě, ale brzy zjistil, že často míček roztočí, takže mění směr. Jakmile míček špatně vymrštil, udeřil ho do tváře, nebo mu přelétl přes rameno. Když paže ochabla, míček mu uletěl do nenávratna. Nedal se však odradit a brzy získal jistotu. Před večeří ukázal Bradýři, co se naučil, a ten se tvářil potěšeně.

Dalšího dne Bradýř zastavil vůz před Lutonem a ukázal Robymu, jak házet dva míčky, aby se jejich dráhy křižovaly. „Srážce se vyhneš tak, že vymrštíš jeden míček dřív nebo výš než druhý,“ radil.

Jakmile začalo představení v Lutonu, Roby vzal své dva míčky a odešel cvičit na malou paseku v lese. Většinou se mu míčky srazily s třesknutím, které jako by se mu vysmívalo. Míčky spadly a odkutálely se a on je musel hledat. Byl mrzutý a připadal si jako hlupák. Ale kromě myší a ptáčků ho nikdo neviděl, a tak to zkoušel dál. Nakonec poznal, že dokáže úspěšně házet oba míčky, pokud levačkou vyhodí silně a pravačkou slaběji. Strávil dva dny pokusy a omyly a častým opakováním, než byl dostatečně spokojený, aby se předvedl Bradýřovi.

Bradýř mu ukázal, jak házet míčky do kruhu. „Vypadá to těžší, než to doopravdy je. Vymrštíš první míček. Dokud je ve vzduchu, přehodíš druhý míček do pravé ruky. Levička chytá první míček, pravička vymršťuje druhý a tak dál a tak dál, hop, hop, hop! Míčky vymršťuješ prudce, ale vracejí se mnohem pomaleji. To je tajemství žonglérů. To žongléry zachraňuje. Máš spoustu času.“

Koncem týdne ho Bradýř začal učit, jak žonglovat oběma míčky z jedné ruky. Musel držet jeden míček v dlani a druhý víc vpředu, na prstech. Roby byl rád, že má velké ruce. Míčky mu mnohokrát upadly, ale nakonec se chytil: nejprve letěl nahoru červený míček a hned za ním, dřív než se mu stačil vrátit do dlaně, modrý. Létaly mu z ruky jako rakety; hop, hop, hop! Cvičil každou volnou chvíli – dva míčky v kruhu, dva křižující se míčky, dva míčky z pravičky a dva z levičky – a znovu. Poznal, že když nevymršťuje míčky vysoko, pracuje s nimi rychleji.

Zastavili se před městečkem Bletchley, protože Bradýř koupil od farmáře labuť. Bylo to ještě mládě, ale Roby dosud nikdy neviděl připravovat něco tak velikého k jídlu. Farmář ji prodával oškubanou, ale Bradýř kolem ní nadělal ještě spoustu rozruchu. Nejprve ji přepečlivě umyl v potůčku a potom ji pověsil za nohy nad malý ohýnek, aby opálil zárodečné peří.

Udělal nádivku z jedlých kaštanů, cibule, špeku a bylin, jak se patřilo u ptáka, který ho stál spoustu peněz. „Labutí maso má výraznější chuť než husí, ale je sušší než kachní, a proto je nutné obalit je před pečením slaninou,“ poučoval radostně Robyho. Obalili tedy celého ptáka tenkými plátky slaniny a úhledně zformovali. Bradýř vše převázal lněným motouzem a na rožni zavěsil nad oheň.

Robert se cvičil v žonglování poblíž ohně, takže libé vůně, které odtud stoupaly, vnímal jako sladká muka. Žár plamenů rozpouštěl slaninu a podléval tak libové maso zvenčí, zároveň se rozpouštěl špek v nádivce a podléval je zevnitř. Jak Bradýř otáčel syrovou větví, která sloužila jako rožeň, tenký obal slaniny pomalu vysychal a vyškvařoval se; když byla labuť hotová a sundali ji z ohně, slanina se rozlomila a odpadla. Maso uvnitř bylo šťavnaté a křehké, trochu vláknité, ale výtečně promaštěné a okořeněné. Snědli kus masa s horkou kaštanovou nádivkou, Roby dostal veliké růžové stehno, a uvařili si šťávu z čerstvé dýně.

Následujícího rána vstávali časně a vzpruženi dnem volna se horlivě pustili do práce. Nasnídali se hned vedle cesty. Měli kousek studených labutích prsíček s osmahnutým chlebem a sýrem. Po jídle Bradýř říhl a podal Robymu třetí míč, tentokrát zelený.

Pohybovali se jako mravenci rozsáhlou nížinou. Cotwoldské kopce byly mírné a zakulacené, krásné ve své letní zeleni. Ve vesnicích uhnízděných v údolích stálo víc kamenných domů, než byl Roby zvyklý vídat v Londýně. Tři dni po svátku svatého Swithina mu bylo deset. Bradýřovi se o tom nezmínil.

Rostl. Rukávy košile, které maminka úmyslně ušila dlouhé, mu teď končily pěkný kus nad kloubovitým zápěstím. Bradýř ho nenechal zahálet. Roby vykonával větší díl práce: nakládal a vykládal vozík v každém městečku a vesnici, nosil dříví na oheň a vodu. Jeho tělo si budovalo pevné kosti a svaly. Bradýř na jídle nešetřil a vařil velice chutně.

Roby a Bradýř si jeden na druhého zvykli. Teď už Robyho nepřekvapilo, když si Bradýř přivedl do tábora ženu; někdy naslouchal zvukům soulože a snažil se něco zahlédnout, ale většinou se otočil a usnul. Občas – za příznivých okolností – strávil Bradýř noc u ženy v domě, ale ráno byl vždy u vozíku a připravený k odjezdu.

Postupně došel Roby k závěru, že se Bradýř snaží obšťastnit každou ženu, kterou potká, a že podobně se chová při svých vystoupeních i k ostatním lidem. Tvrdil jim, že jeho Všelék je východní medicína, vzniklá spařením vyschlého květu vitálie, rostliny, která roste pouze na pouštích vzdálené Asýrie, ale když Všelék došel, Roby pomáhal Bradýři namíchat novou várku a zjistil, že ta vzácná medicína je z větší části obyčejný šnaps.

Nebylo tak těžké najít farmáře, který rád prodal soudek metheglinu. Ve skutečnosti by postačil jakýkoli alkohol, ale Bradýř říkal, že dává přednost metheglinu, směsi fermentovaného medu a vody. „To je velšský vynález, chlapče, jedna z mála věcí, které jsme od nich převzali. Meddyg znamená velšsky lékař a llyn silný alkohol. Je to jejich způsob léčby a je opravdu výborný, protože metheglin ti zavře ústa a zahřeje tě u srdce.“

Vitálie, rostlina života ze vzdálené Asýrie, byla vlastně pouhou špetkou ledku, kterou Roby pečlivě vmíchal do každého galonu metheglinu. Ledek dodával alkoholu příchuť léku, která byla zmírněna sladkostí zkvašeného medu, jenž tvořil základ.

Lahvičky byly malé. „Kup soudek levně a prodej lahvičku draho,“ řekl Bradýř. „Naše místo je mezi chudáky. Nad námi jsou felčaři, kteří účtují víc a občas takovým, jako jsme my, přihrajou špinavou práci, s níž si nechtějí zamazat ručičky, tak jako hodíš psovi kost. Nad těmihle chudáky jsou vyžraní doktůrci, kteří můžou prasknout důležitostí a léčí šlechtu, protože si účtují nejvíc.

Už jsi někdy uvažoval o tom, proč já, bradýř, nepřistřihuju plnovousy a nestříhám vlasy? To je proto, že si můžu vybírat. To je moje krédo, zapiš si ho, učedníku, za uši: Když dobře namícháš lék a budeš ho pilně prodávat, můžeš vydělat stejně peněz jako kterýkoli doktůrek. Kdyby nic jiného, tohle ti pro život stačí.“

Když dokončili várku na prodej, Bradýř přinesl malý hrneček a připravil ještě jednu dávku. Potom zašátral pod kabátcem. Roby nemohl uvěřit svým očím, když viděl dopadat do hrnečku zlatý čúrek.

„Speciální várka,“ řekl Bradýř poťouchle a zapnul se. „Pozítří budeme v Oxfordu. Tamější rychtář, jakýsi sir John Fitts, chce vysoký poplatek, jinak prý mě vyžene. A za čtrnáct dní budeme v Bristolu, kde mi jeden hospodský jménem Potter vždycky při vystoupení nadává. Pro takové lidi mám připravené vhodné dárečky.“

Když dorazili do Oxfordu, Roby neodešel cvičit s míčky. Čekal na rychtáře a ten se brzy objevil. Vysoký hubeňour v zašlé saténové kazajce, s propadlými tvářemi a studeným úsměvem, jakoby vzniklým nějakou tajnou pohnutkou. Roby viděl, jak Bradýř zaplatil poplatek a potom mu, skoro váhavě, nabídl lahvičku metheglinu.

Rychtář lahvičku otevřel a vypil do dna. Roby čekal, že začne zvracet, plivat a křičet, aby je okamžitě odvedli do vězení, ale sir Fitts dopil a olízl si rty.

„Slušné pití.“

„Děkuji vám, sire.“

„Dejte mi pár lahviček s sebou.“

Bradýř vzdychl nad svým těžkým údělem. „Zajisté, pane.“

Zvláštní várka byla označena rýhou na lahvičce a uskladněna stranou v rohu vozu, ale Roby si netroufal napít se z kterékoli jiné láhve, aby se nedopustil omylu. Existence této várky způsobila, že mu bylo z každého metheglinu na zvracení, a to ho možná ochránilo před propadnutím alkoholu v raném věku.

Žonglovat třemi míčky bylo nesmírně obtížné a Roby to trénoval celé týdny bez valného úspěchu. Začal se dvěma míčky v pravičce a s jedním v levé ruce. Bradýř mu řekl, aby nejprve žongloval se dvěma míčky v jedné ruce, což už uměl. V pravém okamžiku začal vymršťovat třetí míček ve stejném rytmu. Dva míčky letěly společně vzhůru, potom jeden, potom zase dva... Vypadalo to docela pěkně, ale nebylo to skutečné žonglování. Kdykoli se pokusil házet tři míčky křížem, nezvládl to.

Cvičil, jakmile to bylo možné. Ve snu vídal barevné míčky tancovat ve vzduchu, lehounké jako pírka. Když byl vzhůru, pokoušel se je vymršťovat stejným způsobem, ale za chvíli se mu to přestávalo dařit.

Přišel na to, zrovna když byli v Stratfordu. V tom, jak vyhazoval a chytal, nepoznal žádný rozdíl, prostě jenom nabral ten správný rytmus. Míčky mu teď vylétávaly z rukou přirozeně a vracely se k němu, jako by s ním byly jedno tělo, jedna duše.

Bradýř se radoval. „Mám narozeniny a tys mi dal krásný dárek,“ řekl. Aby obě události oslavili, šli na trh a koupili srnčí kýtu. Bradýř ji uvařil, prošpikoval a okořenil mátou a šťovíčkem. Opekl ji s mladou karotkou a sladkými hruškami a podléval pivem. „Kdy máš ty narozeniny?“ zeptal se, když dojedli.

„Tři dni po svatém Swithinovi.“

„Ale to už bylo! A tys mi nic neřekl.“

Roby mlčel.

Bradýř se na něj podíval a jen mlčky přikývl. Potom ukrojil další plátek masa a položil ho Robymu na talíř.

Ten večer vzal Bradýř Robyho do hospody ve Stratfordu. Robert pil jenom sladký mošt, ale Bradýř se nalíval mladým pivem a zazpíval písničku na jeho oslavu. Neměl zvláštní hlas, ale dokázal udržet melodii. Když skončil, hosté tleskali nebo bouchali džbánky o stůl. V rohu místnosti seděly samy dvě ženy, jediné ženy v celé hospodě. Jedna byla mladá statná blondýna, druhá byla hubená a starší, hnědé vlasy už jí prokvétaly šedinami. „Ještě!“ vykřikla ta starší odvážně.

„Paní, vy jste neukojitelná,“ zvolal Bradýř, pohodil hlavou a pustil se do zpěvu:

Znám jednu písničku o vdově veselé,

co chtěla ctitele hlavně do postele.

S mazlením nedělal ani moc štráchy,

pak ale zmizel a s ním její prachy.

Ženy vyjekly smíchem a schovávaly si tváře do dlaní. Bradýř jim poslal po džbánku piva a znovu se pustil do zpěvu:

Kdysi mě laskaly jenom tvé oči,

teď, když mě paže tvé s láskou obtočí,

vím, že si budeme už brzy blíž,

jenom nic neslibuj, však dobře víš...

Bradýř, na svou mohutnou postavu překvapivě čilý, divoce tancoval střídavě s oběma ženami dřevákový tanec a muži u stolů tleskali a povykovali. Vytáčel ženy snadno a lehce, protože pod vrstvou sádla ukrýval svaly pivovarského valacha. Roby usnul brzy poté, co si ženy přisedly ke stolu. Jenom matně si uvědomoval, že ho vzbudili a ženy ho podpíraly cestou zpátky k tábořišti.

Když se příštího rána probudil, našel všechny tři ležet propletené u vozu jako veliké mrtvé hady.

Poslední dobou se intenzivně zajímal o ženská prsa, takže došel až k nim a bedlivě si ženy prohlížel. Ta mladší měla povislé poprsí s masitými bradavkami ve velkých hnědých kruzích, v nichž jí vyrážely chloupky; starší byla téměř plochá a měla malé namodralé struky jako fena nebo bachyně.

Bradýř pootevřel jedno oko a sledoval, jak si chlapec ženy prohlíží. Po chvíli se vymanil ze spleti těl a vzbudil nevrlé a ospalé ženy, aby mohl uklidit do vozu kožešiny. Roby zatím chytil koně. Bradýř obdaroval každou z žen mincí a lahvičkou svého Všeléku. Za posměšného křiku volavky, mávající divoce křídly, opustili Stratford, právě když sluníčko začalo zbarvovat řeku dorůžova.

Domek v zátoce Lyme

Jednoho rána, když zkoušel zatroubit na saský roh, ozval se konečně kýžený plný tón. Od té doby pyšně zakončoval jejich dny tímto osamělým zvukem, který se rozléhal krajinou. Když skončilo léto a dny se začaly zkracovat, obrátili se směrem na jih. „Mám domek v Exmouthu,“ řekl Bradýř Robymu. „Trávím zimu pokud možno na pobřeží, protože chlad špatně snáším.“

A dal Robymu hnědý míček.

Roby se nemusel bát žonglování se čtyřmi míčky, protože uměl žonglovat s dvěma v jedné ruce, a teď tedy žongloval dvěma v obou dlaních najednou. Trénoval často, ale Bradýř mu zakázal trénovat cestou na kozlíku vozu, protože ho unavovalo po každé Robyho chybě zastavovat a čekat, až chlapec sleze a posbírá míčky.

Někdy viděli chlapce jeho věku koupat se v řece, bavit se a smát a Roby zatoužil po ztraceném dětství. Ale věděl, že se jim už vůbec nepodobá. Zápasili snad s medvědem? Dokázali by žonglovat se čtyřmi míčky nebo zatroubit na saský roh?

V Glastonbury udělal tu hloupost, že předváděl své žonglování před kostelem hloučku chlapců, kteří na něj hleděli plni obdivu. Bradýř měl představení nedaleko odtud na návsi a slyšel jejich smích a potlesk. Stroze Robyho vypeskoval.