Audrey Hepburnová

a její zářivá hvězda

JULIANA WEINBERGOVÁ

AUDREY HEPBURNOVÁ

a její zářivá hvězda

IKAR

Juliana Weinberg

AUDREY HEPBURN

und der Glanz der Sterne

Copyright © 2020 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2020 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by bürosüd GmbH, München

Jacket Titel © www.buerosued.de

Translation © 2023 by Zlata Kufnerová

ISBN 978-80-249-5072-3

Obsah

- Prolog

- Část I Bomby a balet

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Část II Dotknout se hvězd

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Část III Triumf a smutek

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Část IV Její životní role

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Část V Láska a žal

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Epilog V letadle do Etiopie

- Doslov

I was born with an enormous need for affection,

and a terrible need to give it.

Narodila jsem se s enormní potřebou lásky

a strašnou potřebou lásku dávat.

AUDREY HEPBURNOVÁ

PROLOG

Brusel, květen 1935

Audrey se choulila v šatníku svého dětského pokoje a pevně k sobě tiskla plyšového opičáka, který byl po těch mnoha nocích v její posteli už úplně ošuntělý. Opičáka dostala od svého otce Josepha, byl to jediný dárek, na nějž si za svůj šestiletý život dokázala vzpomenout. Otec jí ho jednoho dne vtiskl do rukou, když se vrátil z obchodní cesty.

„Připomněl mi tebe, opičko. Má velké hnědé oči stejně jako ty,“ řekl, počechral jí krátké hnědé vlasy a opět se vrátil k svým obchodům. Toto gesto Audrey překvapilo, neboť otec se k ní i jejím starším bratrům Alexovi a Ianovi většinou choval jen s chladnou zdrženlivostí.

„Nechtěla bych tátu už zase prosit o peníze!“ zaslechla vedle v salonu matku Ellu. „Jak mu mám vysvětlit, že jsme zase bez finančních prostředků, třebaže ty v bance dost vyděláváš, Josephe?“

Audrey sebou trhla, když uslyšela kousavou otcovu odpověď: „Je to snad pod důstojnost baronky Elly van Heemstra, aby svého otce požádala o malý příspěvek, miláčku? On ti to neodmítne, jsi světlem jeho očí.“

„Jsi nezodpovědný!“ vyjela Ella zostra na svého muže. Hlas se jí třásl jen stěží potlačovaným vztekem. Audrey si přitiskla skrčená kolena až k uším. Bylo pro ni hrozné poslouchat, jak matka, ta vždy se ovládající a kontrolující dokonalá dáma, ztrácí rozvahu.

Odpovědí jejího manžela bylo zamumlání, jemuž Audrey ve skříni nerozuměla. Chvíli slyšela jen matčiny kroky na vrzající podlaze salonu.

„Jak si jen můžeš dovolit promarnit celé naše – mé – jmění!“ Ella opět zesílila hlas natolik, že se Audrey vylekala. Přála si, aby její bratři byli doma, protože se cítila velice osamělá a ztracená. Její rodiče se hádali často, ale ještě nikdy tak urputně jako dnes.

„A kromě toho… kromě toho se mi vůbec nelíbí, že čím dál víc sympatizuješ s tím nacionálně socialistickým hnutím.“

Teď byla také otcova slova natolik zřetelná, že pronikla i k Audrey do šatníku. Napjatě dýchala do kožíšku svého oblíbeného opičáka.

„Přestaň, Ello,“ ozval se Joseph až nebezpečně klidným hlasem. „Tys přece to nové hnutí taky považovala za rozumné. Myslí si to každý, kdo má v hlavě jen trochu rozumu.“

„Ano, zpočátku mi připadaly některé aspekty té ideologie jako dobře promyšlené,“ přiznala Ella. „Ale mezitím od toho čím dál víc ustupuju. Myšlenky těch nacistů podle mne příliš opovrhují lidmi.“

Audrey si zamyšleně pohrávala s lemy šatů, které nad ní visely na ramínkách a dotýkaly se její hlavy. Nechápala, o čem rodiče právě hovoří, používali totiž příliš mnoho cizích slov.

„A ta tvá nenávist k Židům…,“ koktala Ella, „… ke katolíkům, černochům… To ve mně vyvolává strach, Josephe.“

Z otcovy odpovědi pronikaly do šatníku jen nesrozumitelné útržky vět. Její rodiče se ještě hodnou chvíli bavili, ale už klidněji a tišeji než předtím. Audrey začala doufat, že svůj spor i tentokrát ukončili, když náhle zaslechla šoupání židlí a hlasitý rachot. Zděšeně zatajila dech a stiskla svou opičku v ruce tak pevně, že byla málem placatá. Dveře salonu se otevřely, na schodech zazněly pevné kroky mířící k domovním dveřím.

Audrey upustila opičáka, rozrazila dveře šatníku a vrhla se k oknu; měla totiž zlé tušení. Ve chvíli, kdy dole domovní dveře zapadly, si přitáhla sedačku, vylezla na ni a otevřela okno. Pocítila ledový chlad, neboť spatřila otce, jak s kufrem v ruce schází po schodech.

„Tati!“ zavolala stísněným hlasem, a potom, protože ji zřejmě neslyšel, ještě jednou silněji: „Tati!“

Joseph se s kufrem v ruce zastavil a otočil se k ní. Hleděl na ni chladně a bezvýrazně, pak se obrátil a beze slova odcházel.

Audrey hrůzou vytryskly slzy. „Tati!“ zamumlala ještě jednou, ale on už se neohlédl.

Ještě dlouho poté, co jí zmizel z očí, stála na sedačce a plakala, srdce plné žalu a neurčitého pocitu, že její život už nikdy nebude takový jako dřív.

Dveře jejího dětského pokoje se tiše otevřely a dovnitř vešla matka, stejně uplakaná jako ona. Dcerku objala a chvíli tu spolu stály, němé a jakoby spojené sdíleným bolem.

„Vrátí se zase?“ zašeptala Audrey.

Ella zavrtěla hlavou a kousla se do rtu. „Ne, miláčku. Je pryč.“

„Ale kam půjde?“

Matka pohnula neurčitě rukou. „To nevím. Možná do Londýna, do svého starého domova.“ Vytáhla vyšívaný kapesník a otřela si slzy.

„A co bude s námi? Bez otce?“ vypravila ze sebe sotva slyšitelně Audrey.

Ella si ji znovu k sobě přitiskla a šestiletá dívenka cítila, jak se matčino tělo napřimuje, jak se z ní opět stává ta energická žena se silnou vůlí, která se nenechá ovládat pocity. „My to přece zvládneme sami, Audrey. Ty, já a tví bratři.“

Podala jí kapesník. „A teď si utři slzy. Nechci, aby nás služebná takhle viděla.“

Audrey si poslušně osušila tváře, vzala si opičáka a zabořila do něj obličej. Připadala si jako omámená. Pocit, že jejímu životu bude od téhle chvíle chybět velký kus lásky, zesílil a už ji neopouštěl.

ČÁST I

BOMBY A BALET

1944/45

On the one hand maybe I´ve remained infantile,

while on the other I matured quickly,

because at a very young age

I was very aware of suffering and fear.

Na jedné straně jsem možná zůstala dětinská,

ale na druhé jsem rychle dozrála,

protože jsem si už ve velmi mladém věku

velice dobře uvědomovala utrpení a strach.

AUDREY HEPBURNOVÁ

KAPITOLA 1

Květen 1944

Nad Arnheimem zaduněla dvě letadla a rozechvěla do olova zalité okenní tabulky baletního sálu v konzervatoři. Dívky pokračovaly v tanci, jako by se nic nestalo. Už si zvykly, že válečné stroje hudbu gramofonu přehlušují.

„Un, deux, trois,“ recitovala poklidně madam Marova, „un, deux, trois, allongé…“ V dlouhých splývavých šatech a opotřebovaných baletních střevíčkách, pocházejících ještě z předválečných časů, kráčela podél řady dívek cvičících u tyče. Tu jedné jemně opravila držení paže, jiné zase sklon hlavy. „Paži směrem ven, Frído. Femke, ty nohy! Nohy!“

Dívky se vesměs snažily, aby byla madam Marova spokojená. Byla přísná, ale láskyplná a patřila mezi přední osobnosti arnheimské konzervatoře, i když měla pracovní podmínky měsíc po měsíci horší.

Už čtyři roky bylo Holandsko obsazeno Němci. Obyvatelstvo žilo ve strachu, každý znal nějaké spoluobčany, které Němci zastřelili kvůli jakýmsi údajným přečinům. Mnohé žákyně baletní školy si sotva troufaly vyjít z domu a už nechodily ani na vyučování. Kromě toho byl nedostatek jídla, a tak dívky, které ještě přicházely, byly všechny velice štíhlé, ba některé skutečně vyzáblé.

Madam Marova došla na konec řady. „Velmi hezké, Eddo,“ pochválila ji a na chvíli spočinula přívětivým pohledem na patnáctileté žákyni, zcela ponořené do svých pohybů.

Audrey sebou trhla. Na jméno Edda si stále ještě nedokázala zvyknout, i když jí tak říkali od počátku německé okupace, alespoň ve škole a na konzervatoři. Její matka na tom trvala, když s dětmi přišla po vypuknutí války do Holandska, aby tu všichni bydleli u prarodičů.

„Audrey je skrz naskrz britské jméno,“ prohlásila Ella a prohlédla si Audrey shora dolů přivřenými očima. „Tvůj otec tehdy bohužel trval na tom, abychom ti dali anglické jméno. V téhle době však nemůžeme riskovat a říkat ti tak. Němci všechno britské nenávidí. Možná by tě ještě jako poloviční Britku odvezli.“

Od té doby měla Audrey v hlavě hrůzné scény, které ji v noci ve spaní pronásledovaly; několikrát přihlížela, jak Němci hnali matky s dětmi, ba dokonce celé židovské rodiny z jejich domovů na nákladní auta a odváželi je na nádraží, aby je zavlekli do Německa. Veřejně se o tom nemluvilo, ale každému bylo jasné, že se tyto rodiny už nikdy nevrátí. Proto považovala za správné, že jí jméno vyměnili za holandské, a tak se od té doby Audrey na veřejnosti jmenovala Edda.

„V posledních měsících jsi udělala velký pokrok,“ špitla jí madam sotva slyšitelně, snad proto, aby jí ostatní dívky nezačaly závidět. Balet byl v těchto časech to jediné, co ji na hodinu vyvedlo ze smutného všedního dne.

„Myslím, že by se z tebe mohla stát skutečná primabalerína!“

Audrey z té pochvaly až zrudla radostí a stejně jako ostatní dívky položila podle novějších učitelčiných pokynů nohu půvabně na tyč. A když jí pohled padl na několikrát zašívané bílé punčocháče, stiskla rty. Nebyl to žádný důvod ke studu, i ostatním dívkám leccos chybělo, mnohé nosily sukénky lehce děravé, některé měly jen běžně opravené botky, jenže Audrey si přesto přála, aby to bylo jinak.

„Un, deux, trois, demi plié…“

Audrey zavřela oči a oddávala se zvukům gramofonu. Ponořila se do zářivého světa, viděla se jako primabalerína ve sněhobílé sukénce s péřovými volánky, s bezvadnými baletními střevíčky a bílými květy v hnědých vlasech, stojící na jevišti a tančící Odettu v Labutím jezeře. To byl její útěk z všednosti určované válkou, její sen, k němuž se utíkala, když chtěla zapomenout na kručení v žaludku nebo na strach o oba starší bratry. Alex se ukryl někde v ilegalitě a Iana odvezli před očima šokované rodiny na nucené práce do Německa.

Audrey se lehce zatočila hlava, když se opět zvedla, aby zaujala další polohu, ale za zavřenými víčky se stále viděla jako slavná balerína užívající si bouřlivý potlesk.

„Co to s tebou je, Eddo?“ dolehl jí k uším učitelčin ustaraný hlas. „Není ti dobře?“

Audrey otevřela oči a mžikáním se snažila odstranit závrať. „Ne, už to jde.“ Měla obavy, že by ji madam Marova vyloučila z tréninku, kdyby se přiznala, jak slabě se teď cítí na nohou.

„Pro dnešek končíme!“ Učitelka baletu tleskla. „Aby ses nám nezhroutila, Eddo. Tak jako Vicky minulý týden. Tahle zatracená válka nám bere všechny síly. Máte doma ještě dost potravin, Eddo?“

Audrey se na ni jen němě podívala, načež si madam nevrle sáhla na čelo. „Taková hloupá otázka, promiň, dítě. Kdo se v těchhle časech ještě nasytí?“

*

Májový večer byl příjemně vlídný. Večerní slunce zalévalo Arnheim měkkým světlem, rozzářilo udržované pěšiny v parku, po nichž Audrey kráčela cestou domů, i všechny květinové záhony a studny. Město by působilo docela idylicky, kdyby tu všude nebyli němečtí vojáci, kteří nečinně postávali a každého pozorovali.

Audrey po chvilce dorazila k starému statku svých prarodičů, kde s matkou našly útočiště. Kdysi to bývala výstavní budova, ale už delší čas potřebovala řadu oprav – ve dvou oknech prasklo sklo a poslední jarní bouřka shodila několik střešních tašek. V téhle době, kdy vládla válka, hlad a stálý strach z okupantů, neměl nikdo chuť ani možnost se o tyto práce starat.

Audrey kručelo v žaludku, byl to důvěrně známý pocit prázdnoty. K obědu měla jen řídkou polévku, a tak doufala, že k večeři dostane něco jiného než jen hnusný chleba z hrachové mouky.

„Tak tady jsi, dítě,“ pozdravil ji dědeček, když před domovními dveřmi vytrhával plevel. „Pojď dovnitř, už na tebe čekáme s jídlem.“

„Zase chleba z hrachové mouky?“ zeptala se Audrey a pokrčila nos.

Dědeček se rozesmál. „Jen se tak nedělej. Je to pochoutka. Celé národy by nám Holanďanům záviděly, kdyby znaly náš lahodný chleba z hrachové mouky.“

„To tedy určitě,“ ušklíbla se Audrey.

„Ale bude k tomu zbytek babiččiny domácí malinové marmelády,“ sliboval děda a doprovodil ji do domu.

„No, aspoň něco.“

Ella s babičkou už seděly v kuchyni u stolu.

„Tak jaké to bylo v baletu?“ vyptávala se matka, zatímco rozdělovala chléb. Každý dostal jen skromný krajíc.

„Pěkné. Jako vždycky.“ Audrey se na chvíli před očima opět objevily scény z velkolepého baletního představení, s ní jako primabalerínou, jak se půvabně a s grácií oddává pohybům. „Vicky už nepřijde. Madam říká, že je tak podvyživená, že by pro ni byl tanec nebezpečný.“

Ella na to nereagovala, ale přelétla pohledem Audreyinu hubenou postavu. Ta si rychle uvázala před hruď ubrousek, aby své tělo zakryla, a takřka trucovitě žvýkala kousek kůrky. Nemyslitelné, že by jí matka zakázala tančit. Bez baletu, o němž neustále snila, by byla jen polovičním člověkem. Představy baletu jí pomáhaly večer usnout, i když byla hladová, a sny o tanci jí za dne odváděly od chmurných myšlenek, když se bála o své bratry, kteří byli kdovíkde.

Dědeček si Ellina pohledu rovněž všiml a své vnučky se rychle zastal. „No no, tak daleko to určitě nedojde, že by naše Audrey už nemohla tančit. Vždyť je skoro léto, a tak babiččina zahrada jistě dodá ještě něco k snědku, nemám pravdu?“

Jako na potvrzení k ní babička přesunula sklenici s marmeládou. „Jez, mé dítě.“

„Mám obavy z nadcházející zimy,“ strachoval se dědeček a bezmyšlenkovitě hleděl do dáli. „Konec války je v nedohlednu. Zima bude tvrdá.“

„Kéž bychom zase dostali nějakou zprávu od chlapců,“ povzdechla si Ella.

Audrey sklonila hlavu, aby neviděla bolest v matčiných očích. Když se hovořilo o jejích bratrech, pokaždé ji bodlo u srdce. Taky ona se o oba velice bála.

Dědeček stiskl Elle ruku. „Nelam si s tím hlavu, má milá. Alex se nevzdá. Je chytrý. Nenechá se chytit, vždyť tady kolem zná každý kout mnohem líp než Němci. A nejsi snad na něj hrdá, že z ilegality podporuje naše hnutí odporu?“

Ella se napřímila a postavila se do pozoru. Audrey pozorovala se směsí fascinace i bolesti, jak se matka snaží působit uvolněně a klidně. Chvilky strachu a zoufalství u ní trvaly jen krátce, pak Ella opět působila odhodlaně. Jako šlechtična, pro niž je spokojenost nadevše. Tak ji v mládí vychovali, a to také předávala dál své Audrey.

„Máš pravdu, otče. Přirozeně jsem na Alexe pyšná.“ Ella si povzdechla a otřela si rty ubrouskem. „Alespoň se čas od času ohlásí. Ale Ian…“ Její pevný postoj opět slábl, Audrey viděla, že se jí v očích lesknou slzy. „O Ianovi jsme neslyšeli ani slovo od chvíle, kdy ho odvezli do Německa. Pravděpodobně tam musí dřít v jedné z těch hrozných muničních továren…“

Babička vzala Ellu za ruku, aby ji utěšila. „Modlím se, aby se nám oba v pořádku vrátili.“

„Kéž by tvé modlitby pomohly,“ zašeptala Ella. Také Audrey se od vypuknutí války často modlila, ale už delší dobu v samotnou sílu myšlenek nevěřila. Kdo chce něco změnit, musí být sám aktivní.

„Ostatně,“ ozval se dědeček a dal si do úst poslední sousto své skromné večeře, „příslušníci odboje plánují další setkání. Dnes jsem o tom dostal zprávu. Samozřejmě to má proběhnout co nejnenápadněji, tihle Němci mají totiž oči a uši všude. Přesto by měl někdo ty chlapce znovu informovat.“

Audrey vyskočila. „Já se o to postarám, dědečku.“

„To nepřichází v úvahu!“ zasáhla do debaty Ella a energicky stáhla dceru zpět na židli. „Jednou jsem ti dovolila, abys odbojářům předala zprávy, ale strachy jsem při tom málem zemřela! Vždyť je ti teprve patnáct, Audrey, budeš se, prosím tě, držet stranou!“

„Ale mami! To je přece velká výhoda, že je mi teprve patnáct. U nikoho nevzbudím podezření, když zajdu na selské statky na venkově a sedlákům tajně předám zprávy. Bude to vypadat, jako kdybych si vyšla na procházku nebo se projížděla na kole.“ Pohledem hledala dědečkovu podporu, a ten si odkašlal. „To dítě má pravdu. Když si hezká mladá holka vyjede na kole ke statkům, nikoho nic nenapadne. Něco jiného by bylo, kdybych ty statky obcházel já, starý muž a bývalý starosta Arnheimu. To by si Němci okamžitě pomysleli, že mám nejspíš něco za lubem.“

„Nech mě to udělat, mami,“ prosila Audrey. „Chtěla bych taky sama nějak přispět k tomu, aby tahle hrozná válka už brzy skončila.“

Viděla, jak matka bojuje sama se sebou. Nakonec se Ellin zarputilý výraz trochu uvolnil a povzdechla si. „Tak dobře, dítě. Ale naléhavě tě prosím, buď opatrná. Nesnesla bych, kdyby se taky tobě něco stalo.“

Audrey poslušně přikývla. Pomohla matce a babičce s mytím nádobí, zametla v kuchyni, pak všem popřála dobrou noc a šla si lehnout. Slunce ještě nezapadlo, ale ona si v posledních měsících zvykla chodit spát brzy. Především doufala, že tak zaspí pocit hladu, který by se brzy zase objevil, ale kromě toho si taky vychutnávala chvíle před usnutím, kdy snila o baletu.

A o svém otci. Tiskla k sobě opičáčka, který byl v posledních letech ještě odrbanější, a jako každý večer si kladla otázku, kde teď její otec asi je. Daří se mu dobře v Londýně, otřásaném válkou? Proč se nikdy neozve? Vzpomene si na ni někdy? Zírala z okna na oranžovorudě žhnoucí večerní oblohu a srdce se jí stahovalo touhou. Od onoho dne v Bruselu, kdy se po ní znovu už neotočil, se jí v duši objevila velká trhlina, připadala si nemilovaná a méněcenná. Neboť z jakých jiných důvodů by se otec už nikdy znovu nepokusil navázat s ní kontakt a setkat se s ní? Žádný otec by přece své dítě jen tak neopustil, nebo snad ano?

Následující den byla sobota. Audrey se probudila brzy, myšlenka na její misi ji ve spánku rušila. Oblékla si máslově žluté květované letní šaty, ty jí babička minulý rok ušila ze zbytků látek, ale příliš jí nepadly.

V kuchyni už seděla matka s prarodiči u skrovné snídaně. Audrey neušly ustarané pohledy, jimiž si ji změřili. Jen dědeček na ni povzbudivě mrkal.

„Tady máš, mé dítě.“ Babička jí nalila do šálku slabý bylinkový čaj.

„Nemusíš to dělat,“ řekla nečekaně matka. Audrey na ni tázavě pohlédla. Seděla bledá, se sevřenými rty.

Audrey se dokázala slabě usmát. „Ale já to chci udělat. Alex je tak statečný a pracuje v odboji, takže já snad dokážu aspoň předat lidem pár jednoduchých zpráv.“

„Ty to dokážeš, maličká.“ Dědeček se na ni povzbudivě usmál a vytáhl z kapsy kalhot dva úzké složené lístky. „Tady. Jednu zprávu doneseš sedláku de Grootovi, druhou Timmermansovi, rozumíš? Víš přece, kde mají statky?“

Audrey přikývla. Sehnula se a zasunula si lístky po straně do šněrovacích bot. Žádného člověka by při pohledu na ni nenapadlo, že má u sebe tajná poselství.

„Moc dobře.“ Dědeček jí uznale položil velkou teplou dlaň na rameno, zatímco matka s babičkou ji pozorovaly se svraštělým čelem.

„Pospěš si, dítě, ať jsi hned zase zpátky,“ nabádala ji babička.

„Vezmi si kolo,“ poradila jí matka s bezkrevnými rty. „Čím dřív se vrátíš, tím dřív si přestanu dělat starosti.“

„Pospíším si,“ slíbila Audrey, dopila zbytek vodnatého čaje a vstala. „Na shledanou.“

Pohledy tří dospělých ji sledovaly oknem, dokud s kolem na cestě nezmizela.

Bylo nádherné ráno časného léta, cítila sluneční teplo na pažích a nasávala sladký, po tulipánech vonící vzduch. Na prvním nároží potkala hlídku dvou německých vojáků, což jí – jako každý den – pokazilo náladu a způsobilo, že se v ní začal vzmáhat pocit tiché hrozby. I bez toho už byla nervózní. Bylo sice nepravděpodobné, že by ji oslovili – vypadala spíš jako děvče, jež využilo pěkného víkendového počasí k výletu na kole –, v hlavě však měla dost obrázků situací, kdy se vojáci vyptávali holandských občanů, kam mají namířeno.

Do dvora statkáře de Groota dorazila rychle, musela jen projet malým lesíkem a pokračovat po písčité polní cestě. Sedláka taky hned zahlédla u stájí, a tak stačilo necelých pět minut, aby zprávu předala a vydala se dál.

Timmermansův statek byl na protilehlém konci Arnheimu, a proto pro jízdu tam potřebovala více času. Energicky šlapala do pedálů v naději, že i další předání proběhne bez problémů. Když míjela jeden odlehlý dům, zahlédla německého vojáka. Líně se opíral o strom, jako kdyby na něco čekal. Byl sotva starší než Audrey. Pokoušela se na něj necivět, když projížděla kolem, a doufala, že ji nezadrží. K jejímu překvapení se na ni jen rozpačitě usmál.

Mezitím se znatelně oteplilo, a tak když Audrey konečně dorazila k cíli, byla celá zpocená. Statek tu ležel v dopoledním slunci tichý a opuštěný. Kromě bučení posledních krav na přilehlé pastvině se neozývaly žádné zvuky. Bylo absolutní bezvětří, nepohnul se ani lísteček.

„Pane Timmermansi?“ Audrey položila kolo na zaprášenou půdu a rozhlížela se. Nikde ani živá duše. Obešla obytný dům a otevřenými dveřmi pozorně nahlížela do stájí zejících prázdnotou.

Nakonec zaklepala na dveře obytného domu a viděla, že jsou pootevřené. Váhavě je otevřela a pokročila do zšeřelé chodby, kde to páchlo nevětraným vzduchem.

„Pane Timmermansi?“

Jen pomalu její oči přivykaly temnotě a plná napětí tajila dech. Všimla si, že dveře do sklepa jsou otevřené a z nich k ní doléhalo jakési mumlání a harašení. Pak všechno ztichlo.

Audrey minutu stála bez hnutí a poté se znovu váhavě ozvala: „Pane Timmermansi!“

V příštím okamžiku jí srdce v panice krátce vynechalo, protože ji kdosi zezadu popadl a na krku ucítila ruku, která ji pevně držela. Strachem byla jako ochrnutá, takže ji ani nenapadlo se bránit.

Její soupeř ji energicky otočil – a ona zírala do tváře svého bratra Alexe. Byl špinavý, páchl a zdálo se, že je stejně vylekaný jako ona. Jen pomalu se mu na tváři začal šířit úsměv.

„Audrey! Co tady proboha děláš?“

„Alexi!“ Audrey se vrhla svému velkému bratrovi kolem krku a chvíli tu tak v šeru chodby stáli. „Jsem tak ráda, že tě vidím a že se ti dobře daří.“

„Psst!“ Alex si položil ukazováček na rty. „Ticho! Zdá se sice, že je vzduch čistý, ale člověk nikdy neví, kde se tu kolem plíží Němci. Pojďme do sklepa.“

Sestupoval před Audrey po těsných schodech dolů, kde se v polotmě zdržovali ještě dva další muži. Sklepním okénkem sem dopadal úzký pruh světla. Audrey se k nim posadila na pytel se slámou, napjatá a vzrušená.

„To jsou Piet a Claes. Schováváme se pár dní tady u sedláka Timmermanse, než budeme mít nové plány.“

Oba mladíci Audrey přátelsky pokývli.

„Kde jsi celou dobu vězel? Matka si dělala velké starosti, a já taky.“

Alex mávl rukou. „Nemusíte se obávat. My si dáváme dobrý pozor. Nějaký čas jsme byli v Amsterdamu, kde jsme s dalšími odbojáři napadli jeden německý tábor.“

„Opravdu?“ Audrey na svého bratra zírala doširoka otevřenýma očima.

„Ano.“ Alex po této informaci vypadal deprimovaně a podobně působili taky Piet i Claes. „Ne že by to něco přineslo. Žádnou velkou škodu to nezpůsobilo, bylo to zase jako kapka vody na rozpáleném kameni. Nás Holanďanů je zkrátka příliš málo, abychom mohli proti okupantům obstát.“

„Hm.“ Audrey se přitulila k bratrovi a vychutnávala si těch několik málo minut, které pro sebe měli. „Alespoň můžu matce říct, že se ti vede dobře.“

„Udělej to. Proč jsi vlastně tady na statku?“

„Mám sedláku Timmermansovi předat zprávu, v níž jde o tajné setkání místních odbojářů. Ale já ji dám jednoduše tobě.“

Alex si vzal lístek, který mu podávala, a pečlivě jej zasunul do kapsy kalhot. „Já to Timmermansovi předám, až se vrátí. On se právě snaží obstarat nějaké potraviny, pokud se mu podaří něco sehnat. A teď už běž, sestřičko, než si matka začne dělat starosti.“

Audrey bratra ještě jednou pevně objala, pokusila se vepsat si do paměti jeho obraz, jak tady se stopami špíny v obličeji a v obnošených šatech dřepí v tmavém sklepě. Bylo jí těžko u srdce, když šplhala po schodech nahoru. Vždyť v těchto dnech člověk nikdy nevěděl, zda milovanou bytost nevidí naposled.

Prarodiče a matka seděli u kuchyňského stolu a čekali na ni. Když Audrey vešla, matka vyskočila a objala ji, což bylo nezvyklé, protože Ella svou náklonnost jen zřídkakdy vyjadřovala fyzicky. „Díkybohu, že jsi zase tady, dítě!“

„Jsem na tebe hrdý,“ pochválil ji dědeček. „Proběhlo všechno bez problémů?“

Audrey si přitáhla židli a vzrušeně referovala o tom, co zažila. Ella nejprve zbledla, pak se jí na voskovém obličeji objevila lehká červeň. „Jsem tak ráda, že se Alexovi daří dobře!“ pronesla se sepjatýma rukama. „I když bych samozřejmě byla radši, kdyby se takových nebezpečných akcí neúčastnil, ty naši situaci stejně nemůžou nijak změnit.“

Babička souhlasně přikyvovala, ale děda odporoval. „Někdo musí něco dělat. Máme snad my Holanďané složit ruce v klín a čekat, až nás někdo osvobodí? To, co ten chlapec dělá, je správné.“

„Já vím, máš pravdu, tati.“ Ella se chvíli dívala na své ruce, pak se jí tvář opět rozjasnila a ona pohlédla na dceru. „My obě bychom měly odboj dále aktivně podporovat, Audrey. Je čas na Černé představení.“

„Černé představení,“ zašeptala Audrey a oči se jí zaleskly. „Velkolepé.“

„Vidím, že vy ženské máte co dělat,“ usmíval se děda a nechal je tři o samotě. Poté taky babička odešla, aby z několika brambor uvařila skrovný oběd.

Zbytek dne strávily Ella a Audrey tím, že z nejrůznějších zbytků plsti, které se skrývaly v truhlách na půdě, šily baletní střevíce. Už celý poslední rok se účastnily Černých představení; Ella se dokonce, s madam Marovou po svém boku, ve značné míře podílela na jejich organizaci. Tyto akce se konaly večer tajně ve sklepích stále se střídajících sousedů. Někdy zatančily žákyně madam Marovy v polotmě ve vší tichosti nějaký baletní kousek, jindy zase někdo přednesl tichým hlasem básně. Vstupné se poskytovalo odbojářům. Samozřejmě bylo třeba dbát na nejvyšší opatrnost, neboť okupanti se v žádném případě nesměli nic dozvědět.

„Rodina van de Heijdensova nabídla, že tentokrát ona ochotně poskytne svůj sklep. Madam Marova se tu zastavila dnes ráno, když jsi byla pryč, a požádala mě o podporu. Zmínila se, že mnohé z tvých kamarádek budou prozatím tančit bosé, protože nemají už žádné baletní střevíce, které by si mohly obout.“

Audrey hluboko skloněná nad svým šitím přikývla. „To je pravda. Je to hrůza. Jenže…“ Kousek plsti, na němž právě pracovala, odsunula a kriticky si své dílo prohlížela. „Jenže tyhle kousky plsti, mami, to je vtip. V tom totiž nejsou nohy nijak pevné. Co bych dala za pár nových baletních střevíčků!“

Ella si povzdechla. „Já vím. Doufám, že jednou přijde čas, kdy se vrátíme k normálu. Kdy budeš moct vystupovat za jasného dne před velkým publikem, čas, kdy už nebudeš tak útlá, že by tě odfoukl vítr…“

„Pověděla ti madam, co bude to naše předtančení?“

„Kus ze Šípkové Růženky.“

„Šípková Růženka…“ Audrey na chvíli zavřela oči a představovala si, jak stojí v třpytivém kostýmu a ve zcela nových baletních střevíčkách na velkém jevišti. Zůstala v překrásném snu, daleko od ubohé reality.

O týden později pak bylo všechno hotovo. Když se setmělo, přišli sousedé do domu rodiny van de Heijdensovy a byli ihned zavedeni do sklepa, jehož všechna okna byla zatemněná. Audrey a členové její rodiny přišli mnohem dřív, protože se chtěli rozehřát. Všechny dívky z konzervatoře se sešly v kuchyni, kde se tiše protahovaly a navzájem si kontrolovaly účesy.

Ve dveřích se posléze jako stín objevila madam Marova a naznačovala dívkám, že je čas na jejich velké vystoupení. „Tiše, mes filles! Jedna po druhé po schodech dolů! Pomalu, netlačte se, jinak ještě některá z vás upadne. Eddo, uvolňuje se ti spona ve vlasech, upevni si ji, prosím.“

Dívky cupitaly husím pochodem na svých plstěných podrážkách dolů do sklepních prostor, kde je uvítalo bezdeché ticho.

Audrey spatřila matku a prarodiče, kteří seděli v první řadě provizorního hlediště, vytvořeného z náhodně nashromážděných různých židlí a sedaček. Přišlo asi dvacet sousedů a lidí z města, a ti nyní mlčky v plném napětí očekávali představení. Dědeček na ni povzbudivě kývl a Audrey si všimla, jak matka nervózně svírá kabelku, jako by měla taky trému.

„Dobrý večer, mé milé panstvo,“ pravila sotva slyšitelně madam Marova. „Je pěkné, že i dnes večer můžeme na našem Černém představení přivítat tolik hostů! Mé baleríny už jsou celé natěšené, že vám mohou předvést některé pasáže ze Šípkové Růženky. Jako obvykle pak bude stát jedna z dívek u východu s kasičkou. Dejte, prosím, malý obnos pro naše odbojáře, abyste podpořili jejich tažení proti okupantům!“

Audrey se zahleděla do obecenstva; tváře přítomných byly v polotmě, nikdo se neodvážil pohnout, nikdo netleskal. Všichni věděli, že nejvyšší prioritou je být zticha. Ze zatemněného sklepa nesměl proniknout sebemenší zvuk ven na ulici, kde v nepravidelných odstupech procházely vojenské hlídky.

Dívky zaujaly své pozice a madam Marova dala němý pokyn starému klavíristovi, který hodiny baletu na konzervatoři občas hudebně doprovázel. Co možná nejtišeji zadal několik taktů a dívky se daly do tance. Taneční plochu osvětlovaly jen dvě staré stojací lampy.

Audrey se zcela oddávala hudbě, nechávala se unášet do světa mimo zatemněný sklep, do světa, kde se cítila lehká a nezatížená, v němž se vznášela jako pírko. Když se na okamžik ze svého zasnění probrala a podívala se do publika, všimla si matčina pohledu, jenž na ní toužebně visel.

Tichá hudba až příliš brzy dozněla a představení skončilo. Dívky a madam Marova se ukláněly. Při prvních představeních připadalo Audrey zvláštní, že se jim nedostává potlesku, jenže projevy nadšení a souhlasu dvaceti tleskajících lidí by samozřejmě vyvolaly pozornost vojáků.

„Díky!“ špitla madam Marova do publika. A stejně tiše jak přišli, se nyní všichni zvedli, spěchali po schodech nahoru a každý samozřejmě vhodil příspěvek do kasičky, kterou držela Femke.

Madam Marova položila při odchodu ruku na Audreyinu paži. „Byla jsi jako vždycky fantastická, Eddo.“

Audrey to uznání potěšilo a tvář se jí rozzářila.

Ella mezitím přehodila dceři přes ramena pléd, aby ji chránil před večerním chladem. „Ano, nebylo to špatné,“ podotkla zběžně. K větší pochvale se matka nikdy nenechala svést, Audrey jí však v očích viděla zářící pýchu. Přesto by si tolik přála, aby se matka aspoň jednou své obvyklé zdrženlivosti vyvarovala. V matčiných slovech se její úspěch nyní jevil jako planý, a tak se lehce zmatená plížila po schodech nahoru, aby se dostala ven.

Nahoře se přitulila k dědovi. Přitiskl ji k sobě a pošeptal jí do ucha: „Všichni se dívali jen na tebe, to ti přísahám. Dnes večer jsi byla hvězda, ta nejgraciéznější a nejvýraznější ze všech.“

„Díky, dědečku,“ zašeptala Audrey. Radost se jí vrátila a naplnila jí nitro pocitem tepla.

KAPITOLA 2

Listopad 1944

Léto přešlo do podzimu a zimy. Říkalo se, že Spojenci plánují vstup do Nizozemska, ale nikdo nevěděl, zda je to pravda. Jestliže se Audrey ještě v září a říjnu věnovala svým baletním hodinám se zarytou vášní a díky svým snům o velké budoucnosti jako balerína zvládala všechny útrapy života, v listopadu se jí to dařilo čím dál méně.

„Mes chères filles,“ pravila jednoho dne ustaraně madam Marova a přelétla pohledem svých pár zbývajících žákyň. „Je mi do pláče. V létě tu bylo ještě dvacet dívek, teď už je vás jen pět.“

Audrey a její čtyři kamarádky sklonily rozpačitě hlavu. Seděly na zemi se zkříženýma nohama kolem madam, všechny ponořené do sebe.

„Femke se minulý týden zhroutila,“ zamumlala útlá blondýnka jménem Tomke. „Lékař říkal, že je životu nebezpečně podvyživená, ale nemohl s tím nic dělat.“

„Marijke sem už nesmí chodit, protože je příliš slabá na tu dřinu,“ šeptala Vicky, která se ani nesnažila zakrýt dlouhou trhlinu na své bílé sukýnce. „Její máma říkala, že se bojí, aby nezemřela.“

Všechny si povšimly, že se madam Marova usilovně snaží zachovat klid. I když byla při výuce přísná, měla pro své žákyně srdce otevřené. „Já vím,“ vypravila ze sebe s námahou. „Tak je na tom většina z vás. A proto, mé milé dívky…“

Audrey prudce zvedla hlavu. Náhle se jí zmocnila panika, že by madam Marova mohla vyučování baletu na nejbližší období – a možná i navždy – zrušit. Na zlepšení situace totiž nebyly sebemenší vyhlídky.

„Ne, madam!“ vykřikla s hrůzou v hnědých očích, jež se v její vyhublé tváři zdály být ještě větší než jindy.

„Ale ano, milá Eddo.“ Učitelka baletu si rovněž sedla na zem a položila obě ruce na Audreyina ramena. „Musí to být. Tohle je naše poslední společná hodina baletu. Hovořila jsem s vedoucím konzervatoře. Stejně jako já si myslí, že vy dívky už nejste schopné takové fyzické námahy.“

„Ale já ještě můžu tančit!“ žadonila Audrey se slzami v očích. „Hlad mi nevadí, dokážu to!“

Madam Marova se smutně usmála, zatímco ostatní dívky zíraly na své opotřebované baletní střevíčky. „Je to příliš riskantní, Eddo. Podívej se na sebe, jsi tenká jako zápalka. A myslíš si, že mi ušlo, jak se ti při tanci stále točí hlava? I když se to snažíš skrývat.“

„Ale…“ Audreyin hlas se zlomil. Učitelka ji k sobě přitiskla a pohladila po vlasech. „Já bez baletu nemůžu žít… Vy přece víte, že mým snem je stát se profesionální balerínou…!“

„Já vím.“ Madam Marova vstala a uhladila si šaty. „Ale to nepomůže, děvče, i když je mi to moc líto. Možná jednoho dne, až tahle válka skončí…“

„A kdy by to mělo být?“ mumlala Vicky.

Dívky se mlčky oblékly, aby se vydaly na cestu domů. Madam stála u dveří a každou beze slova políbila na čelo. Audrey pálily oči. Šla domů, aniž vnímala ostrý vítr nebo déšť, který ji brzy promočil. Nebe bylo temné a zdálo se, že mraky visí níž než jindy. Byla to taková nepohoda, že zalezli i vojáci.

Audrey cítila křeče v žaludku, ne z hladu, nýbrž především ze žalu. Nedokázala pochopit, že přišla o to nejhezčí, co pro ni v životě existovalo, o balet. Bez tančení neměl její život smysl. Všechny její sny, v nichž stála na jevišti a svými pohyby vytvářela soulad s hudbou, kdy se rozpouštěla v opojení z pružnosti, všechno bylo totam, ztracené navždy.

Když přišla domů, proběhla kolem dědečka, který stál před domovními dveřmi a zíral do deště.

„Dítě, copak se děje?“ vykřikl zděšeně. „Stalo se snad něco?“

„Ano, něco se stalo,“ plakala Audrey a běžela do kuchyně, kde narazila na matku.

Ta ji rozčileně popadla za obě ruce. „Audrey! Co ti je?“ zeptala se znepokojeně.

„Je po všem, mami!“ vyhrkla Audrey. „Balet, konzervatoř, prostě všechno… Už se nemůžu stát primabalerínou, už nemáme žádné hodiny, madam nás všechny poslala domů!“

Ella si vyměnila významný pohled s prarodiči. „Já jsem to čekala. Vy všechny jste pro tanec prostě příliš slabé, je mi to líto, holčičko. Ale je to tak lepší.“

„Až bude po válce, můžeš s hodinami baletu zase pokračovat,“ pokoušela se ji babička neobratně utěšovat.

„Až, až…!“ rozkřičela se zoufale Audrey. „Vždyť ona nikdy neskončí! Válka je už od mých deseti! Za půl roku mi bude šestnáct! Tahle příšerná válka mi bere všechno! Balet, bratry…!“

„To neříkej,“ varovala ji Ella.

„Ach, to dítě má pravdu,“ ozval se děda. „Tahle prokletá válka jí krade mládí i budoucnost.“ Nato ztěžka vyšel ven.

Audrey se začala točit hlava, jako v poslední době tak často. Měla dojem, že se kolem ní všechno točí. Matka jí ustaraně sáhla na čelo. „Dítě, vždyť ty jen hoříš. Běž si lehnout!“

Audrey odešla bez odporu do svého pokoje a ulehla do postele, aniž by se svlékla. Prázdnota v žaludku a bolest kvůli baletu splynuly v takřka nesnesitelný pocit a každé nadechnutí ji bolelo. Když zavřela oči, objevil se před ní vybledlý otcův obraz. Bratři jí zmizeli ze života, balet jí vzali, kéž by tu byl alespoň táta! Ten by stál určitě v téhle těžké době při ní.

„Hnusnej bídák!“ vzlykala a mlátila pěstí do polštáře, než upadla do neklidného spánku.

Od té chvíle trávila Audrey většinu času v posteli. Byla příliš slabá na to, aby vstala. Často mívala horečku, která v ní vyvolávala zmatené fantazie; bratři, otec, kamarádky z baletu, ti všichni v nich vířili jako listí ve větru. Ve dnech, kdy jí bylo líp, seděla v posteli a zírala z okna na sníh venku, který napadl už od prosince.

Za dveřmi slyšela, jak spolu matka a prarodiče tlumeně hovoří. Často se bavili o „téhle hrozné hladové zimě“ nebo o Spojencích, které považovali za poslední naději na vysvobození z té bídy.

„Tříletý syn z rodiny van Dijksovy zemřel,“ šeptal v lednu jednou ráno dědeček, který si neuvědomoval, že Audrey poslouchá. „Zemřel hlady. Už zase další dítě. To je k nevíře. Proč nás nechávají umírat jako hladovou zvěř?“

Audrey zaslechla, jak udeřil pěstí do stolu. I v její rodině už měli sotva co k jídlu. Často toužila po chlebu z hrachové mouky nebo po pečené trávě, což mívali ještě v létě. Mnohdy musela vystačit i dva dny s jedním bramborem, který rozmačkala a nastavila horkou vodou. Děda několikrát sehnal cibulky tulipánů, které přímo hltali, ale i ty sotva dokázaly zaplnit bolestivou prázdnotu jejich žaludků.

Jednou ta hrůzyplná zima skončila a probudilo se jaro, tiše, takřka neznatelně, aniž by přineslo nějaké změny. Vypadalo to, jako by obyvatelstvo Arnheimu bylo v hlubokém spánku, na ulicích se už sotva objevovali lidé, nikde žádné děti spěchající do školy. Byl to výjimečný stav, jaký země ještě nezažila.

Počátkem května bylo Audrey šestnáct, ale kdyby jí matka neblahopřála, ani by si na to nevzpomněla. Časy, kdy se dávaly dárky, dávno pominuly, místo toho lidé dennodenně bojovali s hladem.

Den po Audreyiných narozeninách se k ní do pokoje dovlekla matka, tehdy chodila většinou oblečená v županu. I z ní se stal už jen stín. Žena, která vždy dbala na pěstěný vzhled a korektní vystupování, měla vyhublou tvář bledou jako prostěradlo.

„Otevři taky někdy okno,“ zamumlala nevrle. „Máš tu dusno, venku je aspoň nádherný jarní vzduch.“ Naklonila se nad Audreyinu postel a otevřela okno dokořán.

„Mně je to jedno,“ mumlala Audrey se zavřenýma očima. Ale mírný, po květech vonící vzduch pronikající do pokoje na ni zapůsobil. A náhle si uvědomila, že cítí ještě jinou vůni. Povšimla si toho i matka, neboť přišla blíž a vyhlédla z okna.

„To… to je…,“ sípala. Audrey se v posteli zvedla, což způsobilo, že dostala závrať, a rovněž se podívala ven na ulici. Nejprve si myslela, že má halucinace.

Na ulici stáli dva vojáci a kouřili. To byla ta vůně, kterou Ella a Audrey ucítily. Byl to téměř důvěrně známý obrázek, a přece bylo všechno jiné než obvykle.

V Audrey se náhle probudil život. „Pojďme honem ven, mami! Rychle, to nejsou němečtí vojáci, jen se podívej na ty jejich uniformy, to jsou…“ Zbytek jejích slov zanikl v dusivém vzlykotu.

Bok po boku vyběhly z ložnice, běžely chodbou a vyrazily z domovních dveří, kde ztuhly, oslněné jasným slunečním svitem.

Oba vojáci je přátelsky pozdravili anglicky, a dál vzadu, na konci ulice, se objevil celý útvar britských vojáků. Byl to triumfální vstup, jako kdysi vstup legií do starého Říma, následovaný spoustou Holanďanů, kteří jásali a zpívali. Ten hluk už zaslechli taky prarodiče a vyšli ven. Děda si zakryl tvář dlaněmi a klesl dojetím na schody před domovními dveřmi.

„Je po všem!“ křičela mu Audrey do ucha, aby přehlušila stále narůstající dav. „Je po všem, dědo!“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ mumlal v slzách starý pán. Bylo to poprvé v životě, kdy Audrey viděla svého velkého, veselého, vždy neochvějného dědečka plakat. Taky babička a matka byly takřka bez sebe, a tak teď všichni čtyři stáli těsně vedle sebe a zírali vstříc zástupu spojeneckých vojáků, který se k nim blížil za jásotu obyvatel.

Jeden z těch dvou vojáků, kteří stále ještě kouřili před jejich domem a čekali na své kamarády, se zahleděl na Audrey, jíž noční košile sotva dokázala zakrýt kostnatou postavu. Neměla na sobě ani gram tuku. Rozpačitě si objala tělo pažemi, mrzelo ji, že si na sebe rychle nevzala alespoň nějaké šaty.

„Tady, vezmi si.“

Pro Audrey bylo kouzelné, když ji voják oslovil anglicky, v jazyce, jímž šest let hovořila s otcem a který jí od vypuknutí války zakázali, aby nebyla nápadná. Zírala na mladého muže, obdivovala jeho přátelské modré oči. Podával jí tabulku čokolády. „Jen si ji vezmi.“

Prsty ji svědily, když od něho tu věc zabalenou ve zlatém lesklém papíře vzala; to všechno jí připadalo jako sen, z něhož se hned zase probudí.

„Díky,“ vyrazila ze sebe anglicky.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se jeden z vojáků.

Audrey na něj pohlédla a cítila, jak se jí po zádech šíři chlad. „Audrey,“ řekla chraptivě. „Jmenuju se Audrey.“ Už nikdy se nebude jmenovat Edda, časy, kdy se musela kvůli svému napůl anglickému původu skrývat, byly definitivně pryč.

Oba vojáci se na ni usmáli a připojili se k svým krajanům, kteří se mezitím už přiblížili.

„No, tak si tu čokoládu rozbal,“ povzbuzoval ji s úsměvem dědeček, když se mezitím trochu vzpamatoval. „Ty už určitě ani nevíš, jak něco takového chutná.“

„Už je to tolik let,“ špitla Audrey a pomalu, opatrně zlatý obal odstranila. Ulomila kousek čokolády a strčila si jej do úst, pak ještě jeden, než předala balíček matce a prarodičům. Ta chuť jí v ústech doslova vybuchla, byla tak sladká a lahodná.

Ta sladkost byla pro Audrey znamením. Teď bude konečně všechno lepší a ona svůj život dostane zpět. Chopí se každé šance, aby své sny, které už považovala za ztracené, přece jen uskutečnila.

Od té chvíle šlo všechno nahoru. Po celé dny vládl v ulicích Arnheimu jásot, vypadalo to tam jako na obrovské lidové slavnosti. Lidé se smáli, tančili a objímali se. Trvalo jen několik dnů, než se Alex vrátil domů a jednoho rána stál špinavý, v roztrhaných šatech před domovními dveřmi. Audrey vykřikla radostí a padla mu kolem krku. Také Ian se vrátil, ale jemu to trvalo déle. Celou cestu z Berlína do Arnheimu urazil pěšky, protože se Německo utápělo v chaosu.

Audrey byla přešťastná, že má rodinu opět pohromadě, a pomalu se jí do srdce vkrádala naděje, že začne už brzy opět tančit. Zatím však v zemi vládl obrovský zmatek, jídla bylo stále ještě málo, ale starosta ohlašoval, že brzy přijde pomoc od Spojených národů, a té se dostane každému obyvateli.

Audreyina stará škola se rychle změnila v centrum pomoci, a tak dva týdny po triumfálním příchodu Spojenců stála Audrey stejně jako zbytek obyvatelstva plná očekávání na školním dvoře a horečně očekávala příjezd ohlášených nákladních vozů s humanitární pomocí. Když byly nákladní vozy konečně v dohledu, rozlehl se jásot, jako tak často v těchto dnech. Arnheimští stáli trpělivě ve frontě a čekali, až přijdou na řadu, aby přijali potraviny, léky a šatstvo.

Audrey se chvěla, když stála se svými bratry u provizorního výdejního místa vytvořeného ze školních lavic.

„Přikrývky?“ zeptala se mladá žena; stála mezi nesčetnými bednami a balíky a starala se o rozdělování.

Audrey nemohla rozčilením ani promluvit, ale její bratři přitakali. „Ano, prosím. Pro naše prarodiče. A prášky proti bolení hlavy pro babičku.“

Mladá žena naložila Ianovi do náruče několik přikrývek a krabiček s léky.

Audrey na ni jen civěla; po dlouhé zimě plné odříkání a nouze jí pracovníci Spojených národů připadali jako andělé spásy. Ohleduplný způsob, jímž ti mladí lidé zásobovali obyvatelstvo a přitom dbali, aby každý dostal to, co potřebuje, na ni udělal dojem.

Žena za školní lavicí se na ni usmála. „Zvedni, prosím tě, ten svůj košík výš, jinak ti ho nebudu moct naplnit.“

Audrey se zastyděla, že tu stojí němá jako ryba, rychle postavila košík na lavici a napjatě sledovala, jak ho žena plní bujonem, masovou konzervou, slaninou, margarínem a konzervami s ovocem.

„To žaludek potěší,“ poznamenal Alex a pracovnice Spojených národů se usmála.

Když žena přiložila ještě cukr, rozinky, med, čokoládu, sušené mléko a mletou kávu, Audrey se nemohla na ty dary vynadívat.

„Myslím, že by to mělo do příští dodávky stačit,“ řekla.

„Díky!“ ozvali se nadšeně Alex a Ian. Ian pak těžký košík zvedl a všichni prošli čekajícím davem na školní dvůr.

„Já bych nejradši hned…,“ zamumlal Alex a vytáhl z koše tabulku čokolády.

Ian ho však žertem plácl přes prsty. „Necháš to pěkně na pokoji, doma se to spravedlivě rozdělí.“ Obrátil se k mladší sestře, jež vypadala zasněně. „Copak se děje, sestřičko? Vidělas snad ducha?“

Audrey zavrtěla hlavou a pokoušela se usmát. Stále ještě byla naprosto uchvácená ochotou a velkorysostí spolupracovníků Spojených národů. Stále ještě jen obtížně chápala, že zcela cizí lidé v zahraničí udělali všechno pro to, aby je zachránili.

ČÁST II

DOTKNOUT SE HVĚZD

1948-1953

I´ve been lucky.

Opportunities don´t often come along.

So, when they do, you have to grab them.

Měla jsem štěstí.

Příležitosti se člověku nenabízejí často.

Proto když ti přeběhnou přes cestu, musíš se jich chopit.

AUDREY HEPBURNOVÁ

KAPITOLA 1

Květen 1948

Budík zazvonil nemilosrdně brzy. Ještě v polospánku si uvědomila, že do oken bije déšť, a když se o chvíli později protahovala, aby se úplně probudila, přepadly ji bolesti v celém těle. Včerejší trénink byl zase nemilosrdný. S tichým povzdechem vstala a odešla do koupelny.

Byt v Mayfairu, který obývala odnedávna s matkou, byl malý a stísněný, dělaly však všechno, co mohly, aby mu dodaly aspoň nádech útulnosti. Audrey se usmála, když si všimla zářivě žlutého tulipánu. Matka jej dala do staré sklenice od hořčice a postavila na nízkou skříňku v předsíni. Byla to vzpomínka na domov, který před několika měsíci opustily, aby se přestěhovaly do Londýna. Když šlo o možnost opustit Holandsko, Ella neváhala ani chvilku, aby své dceři umožnila baletní vzdělání v Anglii.

Audrey se umyla, učesala si krátké hnědé vlasy a oblékla prosté košilové šaty. Na cestu do baletní školy se nemusela příliš upravovat, stejně stráví většinu dne v sukýnce a baletních střevících.

Ještě si rychle uvařila kávu a vzala banán – madam Rambertová neměla ráda, když žákyně přicházely na výuku opožděně. Měla jedovatý jazyk a zlostnými tirádami nešetřila. Audrey proto nechtěla riskovat, že by se stala středem její pozornosti.

Na schodišti třípatrového viktoriánského domu, v němž bylo několik malých bytových jednotek, potkala matku. Ta zrovna sbírala odpadky, jež obyvatelé postavili před dveře svého bytu, aby je odnesla dolů do velkých sudů. Ella si přivydělávala jako domovnice i různými dalšími příležitostnými pracemi, aby sebe i dceru udržela nad vodou. I když Audrey v baletní škole dostala stipendium, peníze jim stále chyběly.

„Dobré ráno, mami.“

Ella odstavila velký pytel s odpadky a otočila se k ní. Vyčerpaný pohled jí zvlídněl. Třebaže si do práce oblékala staré šaty, přesto svým vzpřímeným postojem a pronikavým pohledem stále vyzařovala cosi aristokratického.

„Audrey. Nasnídala ses?“

„Ano.“

„Opravdu?“ Matka se na ni zahleděla tak přísně, až se Audrey musela dát do smíchu.

„Ano, opravdu, mami.“

„Neber své zdraví na lehkou váhu. Trénink u madam Rambertové je tvrdý, jde až na hranici sil. Kolik děvčat už hodilo ručník do ringu, co jsi ve škole?“

„Tři, ale mně se to nestane. Vydržím, i když madam je skutečný šikovatel.“ Audrey se snažila nasadit veselejší tón, což se jí však příliš nedařilo. Ruka, v níž nesla baletní kabelu, ji bolela námahou. „Neříkáš snad vždycky, že se musí v životě tvrdě pracovat a nic není zadarmo?“

„Já vím.“ Ella sebrala hned několik sáčků s odpadky najednou a šla před svou dcerou po schodech dolů na dlážděný dvorek. Normálně tam bývalo jasno a ozýval se ptačí zpěv – Hyde Park měli hned za rohem –, ale dnes bylo nebe zatažené tmavými mraky. Velké kapky deště se tříštily na dlažebních kostkách lesknoucích se vlhkostí. Ačkoliv byl už květen, nic nenasvědčovalo tomu, že se blíží léto. Audrey si vyhrnula límec lehkého kabátu a cítila, jak jí kapky nepříjemně dopadají na tvář.

„Abych nezapomněla, dnes večer přijdu pozdě. Paní Greenová mě požádala, jestli bych jí mohla hodinku nebo dvě pomoct v květinářství.“

Audrey se zabývala svým deštníkem, dokud se jí s hlasitým klapnutím nerozevřel nad hlavou. „To je v pořádku. Já mám po baletní škole taky ještě práci. Jde o nějakou reklamu na mýdlo.“

„Reklamu na mýdlo?“ Ella vhodila odpadky do velkého sudu.

„Víc toho zatím nevím. Na vývěsce ve škole visel lístek, že se pro tenhle druh reklamy hledají fotomodelky. Včera o polední přestávce jsem se tam šla představit a oni mě přijali.“

„Dobře. Jenže – vlastně je toho na tebe trochu moc. Po dlouhém namáhavém dnu v baletní škole ještě stát modelem? Měla bys jít raději nejkratší cestou domů a dát si horkou koupel, aby se ti uvolnily svaly.“ Ella sklopila víko sudu na odpadky a přelétla Audrey ustaraným pohledem.

„Až budu jednou slavnou primabalerínou, nebudeme my dvě tyhle příležitostné práce už potřebovat,“ prohodila Audrey optimisticky a na rozloučenou políbila matku na tvář; ta však polibek neopětovala. Projevy náklonnosti stále ještě příliš nemilovala, ale Audrey jí byla velmi vděčná za to, že se tak výrazně snaží, aby se její sny o baletu uskutečnily. Vždyť matka se v Holandsku vzdala všeho možného, aby ji mohla doprovázet do Londýna.

Schoulená pod deštníkem spěchala o několik minut později na stanici podzemní dráhy, aby se dostala na Cambridge Circus. Pod neustálým deštěm působila stará viktoriánská budova, v níž baletní škola sídlila, sešle a ponuře. Pouze lampy u vchodu prorážely šeď dne teplým světlem. Audrey vešla impozantními dveřmi do vstupní haly a snažila se, aby na svých vlhkých podrážkách na mramorové podlaze neuklouzla.

V převlékárně bylo teprve pár dívek. Audrey vždycky patřila k prvním, protože se nechtěla štvát. Moira a Alice, s nimiž se spřátelila, také právě dorazily a zbavovaly se svých promoklých šatů.

„Taky vás všechno bolí?“ povzdechla si Moira s tváří zkřivenou bolestí, když se ohýbala, aby si zavázala baletní střevíce. „Potřebuju nutně masáž.“ Moira byla pravá anglická růže s bledou pletí a rovnými tmavě blond vlasy, které si kvůli tréninku umně vázala v zátylku do uzlu.

„Mám dojem,“ ozvala se trpce Alice, zatímco si dlouhé tmavé vlasy splétala do copů a ty si pak připevnila na temeni, „že je k nám madam příliš tvrdá. Tady přece nejsme na vojenském cvičení.“

„Madam Rambertová jako výcvikový instruktor?“ Audrey, která si zrovna oblékala baletní sukýnku, se musela smát. „Výcvikový instruktor vysoký metr padesát? Ta představa je zábavná.“

Trojice dívek se rozesmála. Žerty, které si dělaly na účet své baletní mistrové, pomáhaly Audrey zbavovat se strachu z učitelky. Marie Rambertová byla přes svou malou postavu a muší váhu institucí. To ona rozhodovala o budoucnosti jí svěřených dívek. Ona určovala, která se dostane dál, nebo naopak skončí mezi posledními v nějaké laciné taneční skupině. Měla neuvěřitelnou moc – rozhodovala o tom, zda se Audreyiny sny splní, nebo se zhroutí jako domeček z karet.

Moira a Alice kráčely před ní do baletního sálu, aby se rozehřály, a Audrey se za nimi plížila, neboť jí jako každé ráno žaludek svírala nervozita. Nostalgicky vzpomínala na časy na arnheimské konzervatoři a na svou baletní výuku v Amsterdamu po válce. Tehdy v ní vášeň pro tanec plála jako maják, ovládala každou její myšlenku, tehdy jí víra, že dokáže něco velkého, dávala křídla. Teď ji čím dál častěji přepadaly pochyby, neboť si každý výrok madam Rambertové, každou její kritiku vykládala s narůstající opatrností. Je vůbec dost dobrá na to, aby jako sólová hvězda tančila na předních jevištích tohoto světa?

Když se postavila vedle Moiry a Alice k tyči a rozehřívala se, zhluboka si povzdechla. Tolik si to přála. Neboť jen když tančila, cítila se sama sebou, byla tou osobou, jíž chtěla být, zbavenou veškerého ostychu a vší nejistoty.

„Druhá pozice,“ zavrčela Marie Rambertová krátce poté, co vyučování začalo, když všechny žákyně stály seřazené u tyče. „Druhá pozice! To, co tady provádíte, slečno, vypadá spíš na taneček kolem dokola v mateřské školce než na profesionální balet!“

Oslovená, dívka s průhlednou pletí a nesčetnými pihami, zrudla. Svůj postoj zarputile korigovala, ale madam stále ještě nebyla spokojená. Lehce ji klepla na paži hůlčičkou, kterou měla stále u sebe. „Myslete na to – a platí to pro všechny tady –, že moci studovat zde je čest. Vzděláváme jen ty nejlepší z nejlepších. Zatím vás ještě jen pozoruju, mé dámy. Vy však víte, že brzy budu muset učinit rozhodnutí. Která z vás je dost dobrá na to, aby v téhle instituci mohla zůstat – a která by udělala lépe, kdyby své studium ukončila a hledala si jinou práci.“

Audrey zaťala zuby a protáhla si nohy. Marie Rambertová držela každý den stejnou přednášku, jenže ta tím na hrůze neztrácela. Baletní mistrová byla světově uznávanou osobností ve svém oboru, u ní se vyučili ti nejslavnější tanečníci a tanečnice. To, že se postavou navenek podobala spíš desetileté dívce, její autoritu nijak nesnižovalo.

Krátký úder hůlčičkou náhle zasáhl taky Audrey. Trhla sebou, rychle se ohlédla a spatřila za sebou přísně se tvářící madam. „Držení hlavy,“ zavrčela. „Co vám říkám už celé týdny o držení hlavy? K čemu to je, že pohyby provádíte jakžtakž korektně, když hlavu držíte jako holandská selka, co dřepí při dojení na stoličce a masíruje krávě vemena.“

Audrey zaslechla, jak některé z dívek vzadu v řadě zadržují chichotání. Do tváře jí vstoupila krev, doslova žhnula z rozpaků, že udělala chybu, i z rozhořčení nad nespravedlivým komentářem. Ale taková už madam byla. Na jedné straně dokázala podnítit k vrcholným výkonům, na straně druhé uměla být hrubá a zraňující.

„Nic si z toho nedělej,“ slyšela Audrey za sebou Moirin šepot, když učitelka poodešla. „Víš přece, že jde po nás všech stejně.“

Audrey se s námahou podařilo vymáčknout vděčný úsměv, ale bolest z té výtky jí vězela hluboko v srdci.

Protože během polední přestávky stále ještě pršelo, zůstaly dívky ve škole. V bídné odpočívárně, kde se škvírami proháněl vítr, odpočívaly na nepohodlných židlích a lavicích a vybalovaly si jídlo. Většina z nich měla hlavně ovoce, protože madam trvala na lehké stravě. Audrey kručelo v žaludku, když se zakousla do chleba s kuřecím masem. Jako moučník měla malou čokoládovou sušenku. Od oněch hrozných válečných zim v Holandsku se dokázala při hladu sotva ovládat. Vždycky pak musela sama sebe napomínat a uvědomovat si, že časy odříkání už pominuly. Potraviny byly k dispozici, takže mohla jíst, aniž by se musela obávat, zda zítra ještě bude něco k snědku.

„Dej si pozor, ať madam nezahlédne tu čokoládu,“ připomněla jí Alice, když usedla na židli se zkříženýma nohama. „Jinak se zblázní.“

„Kdyby bylo po jejím, tak bychom všechny žily jen o chlebu a vodě,“ dodala Moira a zakousla se do jablka.

Audrey obrátila oči v sloup. „Něco málo si snad člověk může dopřát. Tenkrát v den osvobození mi jeden anglický voják daroval čokoládu – a od té doby jsem po ní doslova posedlá. Co si mám počít?“

Moira a Alice se na sebe pobaveně podívaly. „No jo, Audrey, tenhle příběh jsme si vyslechly už tisíckrát, ušetři nás toho prosím.“

Audrey kousla demonstrativně do čokolády, a tak Alice dodala smířlivěji: „My přece víme, že sis prožila peklo, já a Moira si to ani nedokážeme představit. Během války jsme měli ve Walesu poměrně dobré zásobování.“

Moira zívla. „Nechme řečí na tohle deprimujcí téma, přestávka nám už stejně brzy skončí. Mimochodem, slyšely jste, že madam údajně plánuje turné do zámoří? A s sebou chce prý vzít jen ty nejlepší žákyně.“

Alici se zaleskly oči a začala uvažovat o tom, jaké šance podle jejího mínění jednotlivé žákyně baletu asi mají. Audrey naproti tomu opět pocítila v žaludku to dobře známé sevření. Turné do cizích zemí, stát na různých jevištích a tančit před publikem, to byl zkrátka její sen. Jestlipak bude patřit k těm vyvoleným? Nejspíš ne, pomyslela si smutně.

„Tak to se můžu hned odlíčit,“ mínila Alice.

„Já taky,“ přisvědčila Audrey. „Se svým selským holandským zjevem a dlouhýma nohama, jak se o mně vyjadřuje madam, určitě nepřicházím v úvahu.“

„Blázníš!“ namítla Alice. „Co si to pořád namlouváš, Audrey. Jsi půvabná jako srnka.“

„Jsi z nás tří ta nejlepší,“ dodala Moira.

Audrey se zasmála. Ale podpora obou přítelkyň jí přece jen zvedla náladu, a tak prožila odpolední trénink hned s lehčím srdcem.

Večer déšť ustal. Vzduch čerstvě voněl půdou a květy, když Audrey nastupovala do podzemní dráhy, aby se dostala do studia, kde se měl natáčet reklamní šot. Byla unavená, ba vyčerpaná, a jako každý den ji bolelo celé tělo. Toužebně čekala na víkend, kdy se s matkou chystaly na výlet do Hyde Parku, aby si tam udělaly piknik a lenošily na dece.

Už ze zvyku zkoumala během jízdy tváře ostatních spolucestujících. Žije její otec ještě v Londýně? Představovala si, jaké by to bylo, kdyby ho náhle objevila někde v davu, v metru, při nákupech nebo v parku. Poznal by ji ještě vůbec? Mezitím jí bylo devatenáct a vyrostla, už nebyla dítě. Toužebně pozorovala dospívající dívku cestující se svým otcem. Oba se něčemu smáli a působili velmi spokojeně, zřejmě si vzájemně důvěřovali.

Fotografie pro reklamu mýdla byly hotové rychle. Režisér Audrey pochválil a prohlásil, že je se svýma velkýma hnědýma očima, lesklými vlasy a půvabnou postavou pro modeling jako stvořená. Audrey za pochvalu s úsměvem poděkovala, stále však měla na paměti holandskou selku, s níž ji srovnávala madam Rambertová.

Domů dorazila pozdě a jako zmlácená. Věděla, že matka přišla jen krátce před ní, ta však už stála v těsné kuchyňce a vařila. Audrey stoupala do nosu vůně zeleninové polévky a uvědomila si, že už má opět velký hlad.

„Tak co, jaký jsi měla den?“ zeptala se Ella, zatímco míchala polévku.

Audrey zívla, odložila baletní tašku a usedla na kuchyňskou židli. Jen stěží dokázala udržet oči otevřené. „Jako vždycky. Trénink byl tvrdý a madam nevypočitatelná. Aspoň že za reklamu na mýdlo jsem dostala pár pěkných papírků.“

Peníze, které jí režisér dal v hotovosti, vytáhla z tašky a položila na stůl.

„Výborně. To nás udrží pár dní nad vodou.“ Matka uložila bankovky do staré krabičky od čaje, kterou chovala v kuchyňské kredenci.

Jedly polévku téměř beze slova, protože i Ella byla po dnu plném práce unavená. Po jídle se Audrey chopila žínky, aby umyla nádobí, ale matka jí v tom rezolutně zabránila. „Ne, dítě, to už nebudeš dělat. Jako balerína a modelka musíš mít pěstěné ruce.“

„Když myslíš…“ Audrey pohlédla na matčiny drsné, upracované ruce. „Ale mně to nevadí, nemusíš přece dělat všechno sama…“

„Dobou noc!“ řekla Ella a jemně ji vystrčila z kuchyně. O čtvrt hodiny později padla Audrey do své postele. Byla tak unavená, že když usínala, měla spíš pocit, jako by upadala do hlubokého bezvědomí.

KAPITOLA 2

Srpen 1948

Deštivé jaro přešlo v mírné anglické léto. Víkendy trávila Audrey většinou s matkou v Hyde Parku, kde si četly nebo jen tak podřimovaly. Audrey na piknikové přikrývce často ležela na zádech, vnímala vůni čerstvě posečené trávy, dívala se do bezmračného nebe a jen tak pro sebe snila.

Madam Rambertová dosud neposkytla žádné přesnější informace o plánovaném turné do zámoří, výuka pokračovala s neměnnou tvrdostí, ale na rozdíl od jiných dívek, které to vzdaly a raději se přihlásily do kurzu pro sekretářky, Audrey zaťala zuby a bojovala dál. Kázeň, k níž ji matka už od dětství vychovávala, a oddanost myšlence udělat všechno pro svůj cíl jí pomáhaly ve chvílích, kdy si myslela, že pro bolest už nedokáže udělat ani krok. Alice mezitím baletní školu přerušila, nedomnívala se, že by se měla dál trápit; a protože byla už několik týdnů zasnoubená, půjde prý stejně jinou cestou.

A tak zůstaly Moira s Audrey samy. Trávily spolu každou volnou minutu. Někdy si zašly během polední přestávky do blízké kavárny, prostě jen proto, aby uviděly něco jiného než bíle oděné baletky s přísnými účesy a aby uslyšely něco jiného než brnkání na klavír a vrzání parketové podlahy, zvuky, jež je doprovázely každý vyučovací den od rána do večera.

„Uf, madam dnes zase nebyla příliš přátelsky naložená,“ povzdechla si Moira jednoho teplého dne koncem srpna a na terase jejich nové oblíbené kavárny se vyčerpaně svalila do proutěného křesla.

„Třikrát mě tou svou hůlčičkou uhodila do ruky. Zítra tam určitě budu mít modřiny, a to jen proto, že jsem zakopla. Iris se na mě tak tlačila, že jsem jinak dopadnout ani nemohla.“

„A mě zase nazvala holandskou holkou, která dělá sýr,“ dodala stísněně Audrey a rozevřela jídelní lístek. „Mé nohy prý jí připomínají kulaté bochníky sýra a já na nich poskakuju jako selka na statku.“

Moira se smála. „Nic si z toho nedělej. Ona přece tlačí na nás na všechny, nejspíš si myslí, že nás tím povzbudí. Tabithu včera nazvala zvadlým lístkem ve větru a Rebecce řekla, že je strnulá jako voják před Buckinghamským palácem. Jenže ona to tak nemyslí. Vždyť jsme ty nejlepší baletky v celém království, to přece víš.“

„Hm.“ Audrey to příliš nepřesvědčilo. „Trochu chvály od ní by přesto neškodilo.“

„Nechme to být. Co si dáš?“

Audrey přelétla jídelní lístek. V hlavě si rychle spočítala, co si bude moct se svými bídnými příjmy dovolit. Výlety do kavárny by měly být vlastně výjimkou, ale v poslední době ji Moira přemlouvala čím dál častěji, aby ji doprovodila. Její přítelkyně si nemusela dělat starosti, rodiče ji finančně podporovali, zatímco Audrey s matkou využívaly každou možnost k příležitostné práci, když se nabízela. „Jenom koláček s marmeládou a čaj.“

„Opravdu? Bude ti to stačit?“ Moira mávla na číšníka a objednala si.

„Já nemám hlad,“ vymlouvala se Audrey.

Po jídle líně mžouraly do slunečních paprsků pronikajících mezi slunečníky.

„Iris prý zaslechla, že madam dnes ohlásí, kdo pojede na turné,“ promluvila posléze tiše Audrey.

„Ano, taky jsem o tom slyšela,“ přitakala Moira a zavřela oči. Na víčkách jí tančily sluneční skvrnky. Audrey si přála, aby se také dokázala tak uvolnit. Jenže jí šlo o příliš mnoho. Ty vybrané, které budou cestovat kolem světa a tančit na mnoha známých scénách, si o svou budoucnost starosti dělat nemusí. Osvědčily se, neboť splnily požadavky madam Rambertové. Po celé léto se Audrey denně oddávala snění, představám něžné klavírní hudby na velkých scénách, viděla sebe sama v roli princezny Odetty, Giselly nebo cukrové víly.

Moira oči znovu otevřela, jako by si všimla Audreyina napětí, a položila přítelkyni dlaň na paži. „Ty si starosti dělat nemusíš, Audrey. Jsi okouzlující tanečnice.“

Audrey se usmála. „Ty taky. Doufejme, že to zvládneme obě.“ Jenže při pouhém pomyšlení, že madam ještě dnes odhalí své tajemství, které tanečnice jsou dost dobré na to, aby zůstaly ve škole nebo dokonce mohly odjet na vytoužené turné, se Audrey třásly ruce a stahovalo se jí hrdlo. Uskutečnit svůj baletní sen se snažila už od chvíle, kdy byla malé děvčátko. A dnes možná stojí na rozcestí: Buď se svému cíli o velký kus přiblíží, nebo bude všechno navždy ztraceno.

Marie Rambertová napínala dívky až do večera. Nechala je bez přestávky tančit a znovu s nimi všechno zopakovala. Komentáři tentokrát šetřila, zato však přimhouřenýma očima každou jednotlivě pozorovala. Kolem sedmé nakonec udeřila hůlkou do klavíru, pianista okamžitě nechal svou hru doznít a dívky se přestaly pohybovat. Ve vzduchu se vznášelo bezdeché napětí. Jsou ty zvěsti pravdivé? Ohlásí dnes madam, kdo pojede na turné?

Table of Contents

Table of Contents

Prolog

Část I Bomby a balet

Kapitola 1

Kapitola 2

Část II Dotknout se hvězd

Kapitola 1

Kapitola 2