Jana Karšaiová

SAMETOVÝ ROZVOD

O D E O N

Přeložila Monika Štefková

DIVORZIO DI VELLUTO

Copyright © Giangiacomo Feltrinelli Editore Milano

First published in „I Narratori“, February 2022

Translation © Monika Štefková, 2023

ISBN 978-80-207-2170-9

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- Poděkování

- Doslov

Samuelovi, Sylvii a Oskarovi

„Byla, abych tak řekl,

beznadějným vězněm svých kořenů.“

Aleksandar Hemon

Když vjela do Bratislavy, jako vždycky se jí zmocnil pocit, že to je naposledy, ignorovala ho a automaticky následovala směrové tabule do Dúbravky, své čtvrti.

Podél silnice stály dva nové noční kluby, dívky na cedulích slibovaly rozptýlení a diskrétnost. Jako dítě v jedné z těch budov každé úterý trénovala hudební stupnice a následně se nořila do Chopinových a Bachových preludií.

Při každém falešném tónu ji paní učitelka Csaková uhodila pravítkem přes dlaň, odspoda nahoru; ruka se vždy vymrštila do vzduchu jako vystrašený ptáček. Na lekcích klavíru se naučila snášet bolest netečně.

Dům na konci staré Dúbravky převyšovala bytovka která k němu nepouštěla sluneční paprsky; jeho stěnami pronikala znělka večerních televizních novin. Její matka otevřela dveře, podívala se nejdřív na ni a pak za ni, až na konec ulice, jako by někoho hledala. Katarína se usmála a matka ji objala – voněla po drceném česneku. Ona se objetí aktivně neúčastnila, jednu ruku měla přibitou ke kufru, druhá jí visela podél těla. Matka se tedy odtáhla a řekla: „Pojď, ohřeju ti večeři,“ a zmizela. Její otec se vynořil ze dveří koupelny, položil jí ruku na rameno a nechal ji tam déle než obvykle; Katarína si k němu přičichla a nevoněl po ničem.

1

„Jsi čím dál tím krásnější! Půjdeš se mnou?“ zeptal se jí otec den nato.

Byl zabalený do velmi tlusté zimní bundy, ve které ho Katarína ještě neviděla, možná šlo o iniciativu její matky. Na hlavě měl černou kšiltovku, která mu nechávala odhalené temeno. Zopakoval otázku: „Půjdeš se mnou?“

Katarína se mu podívala do očí, pak přikývla a zakřičela směrem do kuchyně: „Tak my jdeme.“ Dostihla ho venku. Chodník byl mokrý, posypaný hrubými krystalky soli.

„Kam jdeme?“ zeptala se ho Katarína.

Jozef natáhl paži a ukázal jí žlutou síťovku; ona se na něho usmála, dostala chuť se k němu přitisknout.

V Terase viděla nové obchody. Za dob komunismu byla Terasa nákupní středisko s potravinami v přízemí. Po osmdesátém devátém stavbu rozdělili na spoustu maličkatých obchůdků Teď se jmenovala Jednota, cedule zakrývala téměř celý nápis Potraviny vyrytý do šedé omítky.

Fronta byla dlouhá, Jozef na dceru mrkl: „Neboj, řekneme si o parádního macka.“

V písku, který byl zvlhlý od sněhu z předešlých dní, hloubili dva kluci jámu a z lavičky na ně dohlížela žena s ohromným břichem. Jeden z nich zabořil lopatku příliš hluboko, a když ji vytahoval, obsah vletěl tomu druhému do obličeje. Reakce na sebe nenechala dlouho čekat. Žena něco zavrčela a oni přestali.

Postupovali v řadě vpřed, pomalým míjením kroků následovali šlépěje ostatních. Katarína ve frontě čekat uměla, naučila se to jako malá, když se fronty stály na všechno: na mléko, na chléb, na boty, na doktora, na dvorek o školní přestávce.

„Veselé Vánoce!“

„Veselé Vánoce i vám, pán profesor!“

Prodejce ryb, se zelenou zástěrou umazanou od krve a šupin, se na Jozefa culil. Ten si urovnal kšiltovku tak, že ji měl ještě víc nakřivo než předtím, a pak se otočil k ní.

„Chceme macka, že jo, Katko?“

Katarína upřela zrak do kádě a pak ukázala na hřbet, který se vlnil u kraje.

Muž do vody spustil síťku a stačil mu jediný pohyb, aby ji vytáhl ven i s obrovským lesklým kaprem. Mrštil jím do nádoby na váze a střelka vyletěla:

„Čtyři kila, pán profesor.“

Jozef spokojeně zopakoval: „Čtyři kila!“

Katarína si pomyslela, že tolik může vážit i novorozenec.

Prodejce se zeptal, jestli ho chtějí živého, a zabalil ho do novinového papíru. Teď už je prodávali i vykuchané, ale matka si potrpěla na tradici. Kapr přistál v očkách Jozefovy žluté síťovky.

Před návratem se Katarína chtěla stavit v supermarketu; uvnitř bylo teplo, otec venku za sklem kopal špičkami bot do chodníku. Pospěš si, jako by jí tím chtěl říct, ten kapr potřebuje vodu.

Katarína si nic koupit nepotřebovala, ale i tak vešla dovnitř. Zjistila to v Praze – v supermarketech se cítila jako doma. Mohla by vzít čokoládové bonbóny, svíčky vonící po jehličí, vánoční ubrousky nebo medovinu.

„Kati?“ slyšela, jak na ni někdo volá.

Viera před sebou tlačila vozík s pěti pytlíky mouky a dvěma velkými baleními vajec. Vypadala, jako by svoje krátké vlasy měla přilepené k hlavě, možná si zrovna sundala čepici.

Katarína svěsila ramena, začala si hrát s jezdcem zipu a zadrmolila: „Kolik jich je?“

„Čeho?“

Katarína ukázala na vejce.

„Šedesát,“ řekla Viera.

„Ty potřebuješ šedesát vajíček?“

„Jsou ve slevě, beru je i pro mámu. A navíc jo, potřebuju je.“ Stály v uličce s lihovinami. Viera postrčila vozík směrem k ní, pozorně se na ni podívala. „Sháněla jsem tě. Myslela jsem, že mi zavoláš zpátky.“

Katarína neodtrhla zrak od nákupu. „Já bych vůbec nevěděla, co s nima,“ řekla.

Viera ztichla, pohladila jednu z bílých skořápek, jako by jí chtěla vynahradit tu urážku. „Dneska večer budeme u mě jako vždycky, kdybys chtěla…“

„Kdo my?“

„Přijde Daniela.“

„A Mirka?“

„Ta před třemi měsíci porodila.“

„A jo, vidíš.“

Katarína pokynula hlavou směrem ke kasám.

Viera přikývla a uvedla vozík do pohybu. „Přijede za tebou Evžen na Silvestra?“ zeptala se.

„Ne.“

Chvíli se zdálo, že Viera na něco čeká, možná na bližší vysvětlení, ale pak opáčila: „Já odjíždím třicátýho, na Silvestra se vracím do Itálie.“ Přejela si prstem po nose, což dělala, když ji něco rozčilovalo.

I Katarína měla odjet, s Evženem. Naplánovali si cestu vlakem do Barcelony.

Pot na zádech jí připomněl kapra a otce stojícího venku, hledala ho pohledem za sklem, žlutá síťovka se pohupovala spolu s ním. Spěšně se s kamarádkou rozloučila. Mezi posuvnými dveřmi, s teplem v zádech a mrazem před sebou, uslyšela Vieru křičet: „V osm, jak velí Tradice.“

„Jasně, v osm,“ zašeptala Katarína.

Doma Katarína několikrát opláchla vanu a pomocí scvrklé houbičky se snažila zbavit těch největších skvrn: „Můžeš.“

Jozef položil kapra na dno, vysvobodil ho z novinového papíru, potom zastrčil špunt a pustil vodu. Proud dopadal na zažloutlou stěnu. Katarína se posadila na okraj, jak to dělávala, když byla malá, a ponořila jednu ruku do studené vody, aby si na kapra sáhla. Nehýbal se, jen otvíral tlamičku a lapal po vzduchu. Zdálo se jí, že vidí malé prstíky, které ho za doprovodu pronikavého pištění a smíchu ohmatávají, hladí a stříkají na něj vodu. Zdálo se jí, že na hlavě cítí otcovo pohlazení.

„Nechám tě s ním o samotě,“ řekl otec, zatímco vycházel z koupelny a zavíral za sebou dveře.

Katarína zůstala u kapra. Pohladila ho a on se hned rozplaval po vaně. V tu chvíli ruku odtáhla a dívala se na něj.

Když její matka otevřela dveře a řekla: „Je čas,“ Katarína se zrovna opírala o kraj vany, jako by klečela na klekátku. Matka vytáhla špunt, napřímila se a nařídila Jozefovi, aby jí kapra přinesl do kuchyně. On čekal, až voda odteče, a chytil kapra, který sebou mrskal jako vyhladovělé novorozeně, do utěrky.

Z kuchyně se ozvala tupá rána, pak další a ještě další. Otec vyšel ven s prázdnou utěrkou, Katarína se na něj usmála a on pokrčil rameny.

2

Katarína našla ve vaně několik kapřích šupin, sebrala je, vložila je do kosmetické taštičky – podle babičky Gitky nosí štěstí – a pak se vysprchovala přikrčená u dna, aby nenacákala ven. Použila pěnu do koupele, kterou si přivezla z Prahy – koupila ji u stánku s přírodními produkty, stačily dvě kapky. Ona jich na sebe ale nanesla dvanáct, aby ji pokryla bílá a kluzká pěna, a celá koupelna pak voněla po levanduli. To s Vierou v supermarketu mělo být pozvání? Snažila se vybavit si svoji odpověď – dokázala by si vymyslet výmluvu, aby tam nemusela? Pochybovala o všem, i o těch nejprostších věcech, o rozhodnutích, která kdysi dělala bez námahy. A vzdávala to. Zatímco si v pokoji sušila vlasy matčiným miniaturním fénem, napsala jí esemesku: „Tu večeři nestíhám.“ „Tak přijď potom,“ opáčila Viera.

Katarína otevřela kufr. Matka celé roky zastávala názor, že na Štědrý večer si člověk nemůže obléct džíny a tričko, protože musí být připravený na příchod spasitele. Přestože pro režim Ježiško neexistoval, dárky nosil i tak.

„Viera se taky vrátila na svátky,“ řekla jí matka den předtím, sotva Katarína dorazila. Před třemi roky Viera získala stipendium na univerzitě ve Veroně. Když jim to tenkrát večer o Tradici řekla, rozhostilo se ticho a Daniela pak pozvedla sklenku: „Congratulations, my dear, a do hajzlu se závistí!“ Smály se, ale bylo po oslavě. Všechny společně už se neviděly, teprve později, když je nadchla novinka jménem Skype, si začaly vyměňovat záběry, které neodpovídaly zvuku, a slova, která přicházela, až když byla ústa zavřená nebo zaseknutá v trapném úšklebku. Když teď Vieru viděla v zářivkách supermarketu, připadalo jí to jako živá ozvěna těch dávných videohovorů. Po sprše se Katarína navlékla do elegantních kalhot a černého kašmírového svetříku. Vzala si telefon a zavřela dveře od pokoje. Vyťukala Evženovo jméno, položila mobil na peřinu a počítala odmlky mezi jedním a druhým zazvoněním. Nezapnula hlasitý odposlech a zvuk byl slabý, jakoby tlumený, pohlcovaný povlečením a vzdáleností mezi ní a postelí. Když odpověděl kovový hlas záznamníku, přistoupila k telefonu a zavěsila.

Nevěděla, po jak dlouhé době se ozval zvonek u dveří; na prahu stál její bratr Jojo s manželkou Olgou a malou Magdalénkou. Katarína vyšla z pokoje a rozběhla se k holčičce, aby jí dala pusu. Pozdravila Joja a Olgu a čekala, až si odloží. Jejich bundy byly promočené, a stejně tak boty, šály a čepice. Magdalénka měla nos červený jako jahodu a Katarína dělala, že jí ho ukradla a snědla. Holčička se rozchechtala a protestovala.

Olga se usmála: „Strašně se na tebe těšila.“

„Já na ni taky.“

Katarína vzala Magdalénku do náruče a odnesla ji do obývacího pokoje. Z kuchyně vykoukla její matka, políbila holčičku na tváře a ta se smála:

„Babka!“

Večeře byla hotová, stůl prostřený porcelánovým nádobím babičky Gitky. Pokaždé když z tohohle vzácného servisu jedli, Katarína s Jojem žertovali, kdo ho zdědí. „Nejdřív mě nechte umřít,“ komentovala to matka.

Otec a bratr se usadili do čela stolu, ženy po stranách. Magdalénka pošeptala Olze, že nechce kapra. Jakmile jí přistál na talíři, Olga jí ho pečlivě rozebrala na kousky. Maso bylo bílé a jemné.

„Sněží, vážně tam chceš jít?“ ptala se matka Kataríny, když jí podávala hluboký talíř plný čerstvě nastrouhaného křenu.

Ona si trochu vzala a popotáhla nosem: „Jo, půjdu, pohromadě už jsme se neviděly ani nepamatuju, možná přijde i Mirka s dítětem.“

„Ty ses nechala ostříhat?“ zeptal se jí Jojo. „Vypadáš jinak. A kde je Evžen?“ Její bratr upřel oči na prázdné místo vedle ní, jako by si ho všiml teprve teď. I Katarína se na tu židli podívala:

„My spolu teď nežijeme.“

Matka se narovnala v zádech, Olga zakašlala.

„To jsme ale vybrali dobrého kapra, Katuško,“ její otec naznačil úsměv.

„Jozefe!“ napomenula ho manželka.

Jojo se obrátil zpátky na Katarínu: „Co to má znamenat?“

„Co to má znamenat?“ zopakovala matka, jako kdyby ho Katarína neslyšela.

Jojo na sestru nepřestával zírat, a ta nakonec odpověděla: „Evžen už dva měsíce nespí doma.“

„A kde spí?“ Matka se otočila k synovi. Jojo pokrčil rameny. Pohybem ruky jí naznačil, aby počkala.

Katarína napíchla na vidličku kus kapra, a než si ho vložila do úst, řekla: „Nevím, kde spí. A máš pravdu, tati, vybrali jsme moc dobře.“

Matka vstala od stolu a zmizela v kuchyni. Ozývalo se třískání talířů, tekoucí voda a nadávky.

Olga naplnila sklenici a držela holčičce ubrousek pod bradou, zatímco pila. Vyměnila si s Jojem pohled, pak se zeptala: „Ale proč?“

Katarína si usrkla vína a složila ruce do klína: „Možná se vídá s jinou.“

Matka se vyklonila ze dveří, nejdřív se podívala na manžela a pak na dceru: „Já věděla, že to takhle dopadne!“

„Mami!“ Jojo se prudce otočil.

„Co je?“

Katarína si drtila prsty opřené o břicho. „To ne…“

„Katko, mně to nechutná,“ Magdalénka ukazovala na bílou břečku na talíři, „já chci řízek.“

„Řízek! Proč jí jednou neusmažíš řízek?“ Katarína uhodila pěstmi do stolu.

„Protože je Štědrej večer!“

„A co má bejt?“

„Je půst, nejí se maso.“

Po osmdesátém devátém začala její matka, stejně jako spousta dalších lidí, znovu chodit do kostela a vnesla do jejich rodinných setkání dřívější náboženské zanícení. Na střední škole objevila Katarína slovo „autenticita“: to je ono, matčina víra jí po tolika letech útlumu nepřipadala autentická. Bylo jí nepříjemné, když postávali u stromku a matka se nahlas modlila anebo prosila o požehnání pro kapra, kterému pár hodin předtím uřízla hlavu.

Matka přinesla z kuchyně talířek, Magdalénka znovu vzala do ruky vidličku a její babička ji pohladila po vlasech.

„Řízek ti přichystám zítra, čerešnička moja, teď si spapej tohle,“ řekla jí, a zatímco kapra nahrazovala čtyřmi rybími prsty, talířek se trochu zakymácel. Kataríně čerešničko nikdy neřekla. Vnuččinu kouzlu nedokázala odolat ani její matka, pomyslela si, naštěstí.

3

Sníh hustě padal z nebe, skřípal pod nohama, dopadal na auta a utvářel kompaktní vrstvu. Z kraje chodníku jako kdyby Katarínu zdravil malý sněhulák s klacíky zapíchnutými do bílého břicha.

Tradice se zrodila ve druhém ročníku na univerzitě. Sníh tenkrát zablokoval silnice a vlaky zůstaly stát ve stanicích. Z Bratislavy pocházely jen Katarína a Viera, Daniela a Mirka se Štědrého večera u rodinného krbu musely vzdát, jelikož se jim nepodařilo odcestovat.

Psal se rok 2000; Vieřina matka jim doma připravila zelňačku s houbami a sušenými švestkami, v troubě se pekla ryba a smrkové chvojí ve vázách provonělo místnosti. Matka odešla brzy, bála se, že kvůli všemu tomu sněhu nestihne půlnoční mši. Ony hrály Monopoly a upíjely přitom kávový likér, který jim přichystala. Všechny kromě Viery se opily.

Byt, v němž Vieřina matka bydlela, se nacházel v sedmém poschodí činžáku, který stál u tramvajových kolejí. Z balkonu se dalo pozorovat, jak soupravy sjíždějí do města, a bylo slyšet, když zrychlovaly nebo brzdily.

Katarína zazvonila na domácí telefon, někdo jí bez vyptávání otevřel a ona vklouzla do vstupních dveří. Zničehonic se rozsvítilo světlo, nejspíš fotobuňka, protože ona nic nezmáčkla. Šedé počmárané stěny ji doprovodily až k výtahu, uvnitř byl cítit štiplavý zápach moči.

Otevřela jí Viera a vtáhla ji dovnitř za paži: díky tomu prudkému pohybu jí z kabátu spadly poslední sněhové vločky, které ještě nestihly roztát. Katarína si ho svlékla a zula si kozačky, měla mokré palce u nohou. Předsíň – u všech bytů v Dúbravce stejná – byla miniaturní a disponovala věšákem a nástěnným zrcadlem. Hosté se museli postavit do fronty, aby si před vstupem mohli sundat boty.

Z obývacího pokoje se ozývaly hlasy. Daniela seděla na zemi, vedle ozdobené vzrostlé borovice, a před ní, na rozprostřeném ubruse, byly vyskládané talířky, skleničky a tác s cukrovím. Vypadalo to jako piknik na fialovém koberci. Mluvila s Mirkou, která byla zabořená do pohovky s dítětem opřeným o jedno rameno. Bylo maličkaté, teprve tříměsíční.

Kamarádky zvolaly: „Konečně!“ a pak vstaly a šly Katarínu obejmout.

Daniela přinesla z kuchyně lahev šampaňského, Viera z ní vystřelila špunt, a když se ozval jásot, Mirka přikryla dítěti hlavičku kapesníkem. „Pššš, spí,“ řekla.

Šeptem si připily na sebe a na Vánoce.

Katarína zašuškala: „Moc ráda vás zase vidím.“ Přimkla k sobě Mirku a rty se dotkla hlavičky dítěte: byla teplá a voněla po mléce.

„Tohle jsme si nemohly nechat ujít,“ řekla Daniela a rozevřela náruč, jako by je všechny chtěla obejmout.

Posadily se na zem. Mirka uložila dítě do vajíčka postaveného vedle pohovky. Daniela se zeptala, jestli už vědí o D’Angelové.

„Jestli už víme co?“ usmála se Katarína, připadalo jí, jako by se vrátila v čase.

D’Angelová odchází, vrací se nadobro do Itálie.

„Džív nebo pozdéji se vrátým do Pármy,“ napodobila Mirka lektorčin italský přízvuk a všechny čtyři se rozesmály. Vyučovala italskou literaturu a kulturu, mučila je přednáškovým cyklem věnovaným Alessandru Manzonimu.

„Je Parma od Verony daleko?“ obrátila se Daniela na Vieru a ta zavrtěla hlavou.

„Já jsem v Parmě nikdy nebyla, takže asi tak.“

Pak nastala chvíle ticha, kdy se všechny soustředily na žvýkání, pití a polykání.

Mirka se dívala na dítě a zeptala se: „No a jaký to teda je, bydlet v Itálii?“

Vieře zaskočilo víno, zdálo se, že ho vyprskne, ale pak se ovládla. Otřela si ústa papírovým ubrouskem a řekla: „Hned po příjezdu jsem se musela zaregistrovat, abych dostala kartičku do menzy. Holka u zápisu se mě zeptala, kdy a kde jsem se narodila, a potom co v počítači chvíli projížděla seznam, prohlásila, že Slovensko nemůže najít a jestli je v pohodě Slovinsko.“

„Cos jí na to řekla?“

„Že myšlenka vyměnit národní identitu za kus teplýho žvance se mi moc zamlouvá.“

Zasmály se.

Mirka se zamračila: „A potom?“

„Potom našla Československo.“

„Ještě pořád?“

„Jo, a navíc měla pravdu ona: ptala se mě, kdy a kde jsem se narodila.“

„V Československu!“

„No právě.“

Všechny, kromě Mirky, se narodily v osmasedmdesátém, do sotva dospělého komunistického Československa, které mělo po patnácti letech umřít a sledovat, jak z jeho popela vznikají dva nové státy – moderní fénix, nepříliš podobná dvojčata, manželství, jehož vrcholem měl být rozvod, i ten nazývaný sametový. Stejně jako revoluce v devětaosmdesátém – Nežná revolúcia, říkali Slováci, Sametová, oponovali Češi.

„A ty?“ otočila se Mirka ke Kataríně.

Ta se nahnula nad tác s cukrovím, vzala si kokosku a vložila si ji do úst: „Co já?“

„Jak to jde v Praze?“

„I’m an Englishman in New York,“ zanotovala Katarína tiše.

Viera se zahihňala a Daniela spustila refrén. Dítě zvedlo pěstičky, mělo zavřené oči, nejspíš se mu něco zdálo. Mirka vyskočila, znovu sykla „pššš“ a odnesla sedačku do předsíně. Vrátila se celá nabalená a s každou z nich se na rozloučenou objala.

Potom si Daniela chtěla zakouřit, a tak se přemístily na balkon. Bundy měly rozepnuté, límce u sebe držely rukama. Katarína si vzala cigaretu z Danieliny krabičky, nechala si ji zapálit a potáhla, další déjà vu.

Viera chytala vločky, které teď padaly zlehka; nekouřila, pila málo. Během jejich víkendových tahů byla vždycky jediná střízlivá. Ta, která je vodila domů, která jim ráno nato podávala souhrn událostí, ta, kterou netrápil bolehlav ani sucho v ústech. Katarína věděla proč, ostatní ne. Vieře to takhle vyhovovalo.

Daniela řekla, že to musí být super, žít v centru Verony.

„Nejsem úplně v centru.“

„Říkalas, že to máš pár kroků, to my tady bydlíme na periferii.“

„Pššš, Slovensko je srdce Evropy!“ napodobila Viera Mirku.

„Ona je o tom pořád přesvědčená, co?“ Katarína klepla do cigarety, popel odpadl za zábradlí.

Pomyslela si, že Mirka se jí tím „Jak to jde v Praze?“ ve skutečnosti ptala, jestli se vyplnily její neblahé předtuchy. Ona Čechům nevěřila, byl to leitmotiv její rodiny a ona se od něho nikdy nedokázala anebo nechtěla oprostit.

Viera začala drkotat zuby a Daniela si z ní dělala legraci, že je italská měkkota. Vrátily se dovnitř. Vyzunkly lahev šampaňského, popíjely víno a pivo, dopily kávový likér. Daniela usnula na koberci, s nohama pod stromečkem a s hlavou na ubruse.

Katarína se chtěla vrátit domů a Viera se nabídla, že ji doprovodí.

„Mámu trefí šlak, až ji takhle uvidí ve svým obýváku,“ řekla Viera předtím, než zhasla světla a zavřela dveře.

4

Zpáteční cesta byla prostá stop, neposkvrněná. Sníh, který v průběhu večera napadal, přikryl celou čtvrť bílým závojem. Dúbravka vypadala jako měsíční krajina se šedými monolity, pouličními lampami a auty zaparkovanými podél kráterů. Tohle se nezměnilo. Země při svém zběsilém běhu vstříc modernitě neustále rodila sebe samu, ale v noci nabývala svých dávných obrysů.

Vzduch byl ledový. Katarína si vsunula ruce do kapes a strčila hlavu mezi ramena. Nohy kladla na zem pomalu, jednu po druhé, a poslouchala, jak jí pod podrážkami kozaček vrže sníh. Všechno se s ní točilo. Sem tam se zastavila, jako by se chtěla ujistit, že jde správným směrem. Po jejím boku poskakovala Viera.

„Nemuselas se mnou chodit,“ napomenula ji Katarína.

Kamarádka neodpověděla a vydechla před sebe mléčný obláček, který se hned rozptýlil. Došly k hlavní ulici, která čtvrť přetínala vedví. Byla čistá, jen u krajů se nepravidelně hromadil šedý sníh. Jejím středem vedly koleje, které teď byly v několika bodech vytrhané – na jejich místě zela obrovská jáma. Aby se dalo přecházet z jedné strany na druhou, postavili tam dřevěné můstky – člověk si připadal, jako by překračoval vyschlý vodní kanál.

Table of Contents

1

2

3

4