Tento příběh je fikce. Všechna jména, postavy a děj jsou vymyšlené a jejich podoba s reálnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

DÉJÀ VU

Copyright © David Urban, 2023

ISBN 978-80-242-8966-3

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Epilog

Věnováno přátelům z oddělení pátrání a výjezdovky

Prolog

Hubený chlapec rozrazil plaňkovou branku, vběhl na zahradu a zastavil se až před několika schůdky vedoucími ke dveřím malého domku. Tváře měl rudé od chladu a těžko popadal dech. Předklonil se a opřel se rukama o kolena. Než vejde dovnitř, chtěl se aspoň trochu vydýchat a uklidnit adrenalinem pulzující tělo.

Ohlédl se k poli, podél něhož běžel. Ve vysokém sněhu se až k němu táhla dlouhá prošlapaná cestička. Skrz drobné sněhové vločky zamžoural do dálky, ale tátu s mladší sestrou stále nespatřil. Usmál se do šály, kterou měl obalený krk, ústa a bradu. Stáhl si čepici a prohrábl zpocené černé vlasy. Podařilo se mu utéct a získat pořádný náskok.

S vítězoslavným úsměvem vstoupil na první schod a s každým dalším krokem dupal, aby si pořádně oklepal boty a upozornil muže uvnitř domku na svůj příchod. Otevřel dveře do chodby a radostně zavolal pozdrav.

Místo odpovědi a vyhřáté místnosti ho přivítalo hluboké ticho a chlad stejný, jaký vládl venku. Chlad a nepříjemný zápach.

Pach krve, hniloby, rozkladu.

Zvedl se mu žaludek, div že se nepozvracel. Horko těžko zadržel kyselé šťávy v ústech a neochotně je polkl. Překryl si ústa s nosem dlaní. Zmateně pohlédl na pootevřené dveře do obývacího pokoje.

Obezřetně do nich strčil.

Zavrzaly a zarazily se o skříňku vedle okna.

Zápach v chladné místnosti byl silnější. Chlapec měl pocit, jako kdyby se ocitl v popelnici nebo na zahnívající skládce.

Zatajil dech a pomalu vstoupil dovnitř.

Od sedačky se ozvalo slabé zašramocení a zběsilé cupitání drobných tlapek, jak odtud něco prchalo do úkrytu v rohu místnosti. Chlapec vylekaně poskočil, zajíkl se a oběma rukama si zakryl obličej. Utlumil deroucí se výkřik.

Pohlédl na sedačku a hrůzou vytřeštil oči.

Slabé světlo z protějšího okna dopadalo na nehybnou postavu sedícího muže. Jeho zvrácená hlava ležela na opěradle sedačky, ruce měl položené podél těla a natažené nohy se ukrývaly pod stolem.

Chlapec se přiblížil ke stolu a fascinovaně si prohlížel nahý hrudník pod rozhalenou kostkovanou košilí. Hemžil se stovkami, možná tisícovkami červů a brouků, kteří pilně zpracovávali hnijící maso a odhalovali narudlé kosti. Pravá ruka kostěnými prsty stále svírala lahev alkoholu se zbytky průzračné tekutiny. Tmavé otvory v lebce, slabě potažené kůží, nevidomě hleděly do stropu. Ústa se zažloutlými zuby s desítkami kovových plomb zůstala otevřená v posledním němém výkřiku.

Desetiletý kluk nebyl schopen od té podívané odtrhnout oči. V tu chvíli ještě netušil, že se mu vryla do mysli tak hluboko, že ho bude provázet po zbytek života.

Fascinovaně si prohlížel každou část odkrytého těla, sledoval neutuchající hemžení všemožného hmyzu a zlehka vdechoval těžkou nasládlou vůni. Už ji nenazýval zápachem, zvykl si na ni, přestala mu dráždit nos i žaludek. Patřila k tomu výjevu.

Na tváři se mu usadil šťastný úsměv, pootevřel ústa a potichu, skoro obdivně, zašeptal: „Kostěj…“

Kapitola 1

Malou, starým nábytkem vybavenou místností se pronikavě rozdrnčel starý tlačítkový telefon. Jeho zvuk se odrážel od špinavých oken, rozpadajících se dřevěných skříní, otlučených dveří s plakátem zásahové jednotky a proleželé postele u stolku s televizí. Hrozilo, že oprýskaná, kdysi bílá barva na stěnách se pod náporem intenzivního drnčení sama od sebe sloupne.

Šestačtyřicetiletý poručík kriminální policie si otráveně povzdechl, ale nenechal se dotěrným zvukem vyrušit. Dopsal myšlenku do úředního záznamu, promnul si oči a pohlédl na hodiny nad zavřenými dveřmi kanceláře. Nechtěl telefon zvednout hned, aby to nevypadalo, že vedle něj stále sedí, ačkoliv to byla pravda. Počkal na páté zazvonění, teprve potom odhodlaně uchopil sluchátko.

„Prosím, výjezd, Braun,“ představil se. Pravou rukou pohnul počítačovou myší, shodil rozepsaný dokument na lištu obrazovky a stiskl ikonu policejního systému Maják. Měl tušení, že nevolá technik ani vyšetřovatelka, ale operační důstojník, který pro něj bude mít další výjezd.

Nemýlil se.

„Ahoj, Edo. Je mi líto, že tě otravuju tak brzy po tom znásilnění, ale mám pro vás případ,“ spustil operační.

Eduard Braun se ušklíbl. Tón hlasu volajícího nezněl ani trochu lítostivě. Bylo mu jedno, že členy výjezdové skupiny nenechá dodělat předchozí práci a pošle je z vyhřátých kanceláří ven do mrazivého počasí.

„Tak povídej,“ vyzval ho a zaměřil pozornost na Maják. V systému byly na jednotlivých řádcích tabulky zobrazeny veškeré události, k nimž v rajonu docházelo. Detektiv bez zájmu očima přelétl šedě zabarvené položky, ty byly vyřízené, a nevšímal si ani bílých, které se právě řešily. Jeho oči přitahoval jediný rudě svítící řádek, skrývající závažnější případ, k jehož řešení byla vysílána výjezdovka kriminální policie.

„Kluci z Městské policie na Praze 9 dostali od svého vedení za úkol kontrolovat místa, kde táboří bezdomovci. Nejspíš se báli, že jim v obvodě umrznou, takže je chtěli dostat do Armády spásy nebo Naděje. Proto prohlíželi opuštěné domy, squaty a stanová městečka,“ líčil operační důstojník. „Samozřejmě měli štěstí a v jednom chátrajícím domku na okraji Újezdu nad Lesy našli mrtvolu. Kupodivu žádný sněhulák ani rampouch,“ zasmál se svému přirovnání. „Prý je to pěkně hnusná shnilotina.“

„Už si to čtu v Majáku,“ zamručel poručík, neměl náladu na vtipy. „Moc tam toho nepíšeš.“

„Chtěl jsem ti nejdřív zavolat a hned to doplním,“ dušoval se, ale hned detektiva vyzval, aby si poznamenal adresu, kterou do systému zatím nezadal. „Je to hodně orientační. Samotný dům bližší označení nemá nebo ho nikdo nezjistil. Na začátku ulice na vás budou čekat kluci z místního oddělení a dovedou vás na místo. Prý se jde velký kus cesty podél pole a autem se tam nedá odnikud dojet.“

„Kouknu se na to a hned vyrazíme.“

„Pokud budete potřebovat někoho dalšího z kriminálky – násilníky nebo mordpartu, tak dej vědět,“ dodal operační a chystal se hovor ukončit.

„Počkej!“ zastavil ho Eda. „A co koroner? Vyžádal ho někdo u záchranky?“

„Zatím ne, chtěl jsem počkat, až zjistíte podrobnosti.“

„Blbost,“ zamítl jeho nápad a nechápavě pohlédl do stropu. „Měšťáci i naši ověřili, že tam je mrtvola, tak na nic nečekej a zavolej ho. Venku je tma jako v pytli, teplota klesla hluboko pod nulu, takže tam nehodláme mrznout zbytečně dlouho.“

„Máš pravdu, to mě nenapadlo,“ uznal důstojník. „Snad nebude po kolena v jiných mrtvolách a dorazí k vám brzy.“

„Taky doufám,“ zamručel Eda. Nevěřícně zavrtěl hlavou a vyhlédl do temnoty rozkládající se za oknem. Přestalo sněžit a obloha se částečně projasnila, takže svítící televizní věž měl jako na dlani. Věnoval jí letmý pohled a opět oči sklopil k obrazovce monitoru.

Operační důstojník a dozorčí místního oddělení v Újezdě nad Lesy mezitím do systému doplnili nové informace. Nebylo jich mnoho, což Eda ani nepředpokládal. Občas ho napadlo, že to dělají naschvál, aby se až do chvíle, než přijede na místo činu, dohadoval a tipoval, co ho tam ve skutečnosti čeká.

Předchozí text se rozšířil o dva krátké odstavce, jež výsledný souhrn nijak podstatně nevylepšily. Přečetl si v nich jen delší verzi toho, co mu operační před malou chvílí sdělil v telefonu. O totožnosti ani pohlaví mrtvoly žádná zmínka.

Kriminalista si v dalším okně počítačového programu vyvolal mapu místa nálezu, které policejní hlídka upřesnila pomocí GPS lokalizace. Přiblížil si obrázek a přepnul program do ortofotografického zobrazení. Osamělý domek se nacházel na začátku Újezdu nad Lesy, poblíž ulic Ochozská a Okenská, a opravdu k němu nevedla žádná pozemní komunikace. Z východní strany ho od obydlené čtvrti odděloval Běchovický potok a na západě s ním sousedilo rozlehlé pole.

Eda se s pohledem upřeným na monitor zamyšleně opřel v otočné židli, rukou si nevědomky projížděl po pichlavém strništi na bradě a nakonec zavřel oči. V mozku se mu ozýval nepříjemný pocit, že by to místo měl znát.

Po chvilce marného namáhání paměti sáhl po telefonním sluchátku a zavolal Dianě Černé. Vyšetřovatelka právě dokončila výslech mladé dívky, kterou na chodbě panelového domu znásilnil neznámý pachatel. Zbýval jí kopec další administrativy, takže nebyla dvakrát nadšená, že se musí vrhnout na další případ. Stoicky si vyposlechl několik řízných vulgárních nadávek, než hovor se slovy, že „už tedy, kurva práce, jde a pak se z toho papírování tady do rána posere“, ukončila.

Technik Ludvík Fiala zprávu o výjezdu přijal se sobě vlastním flegmatickým klidem, z nějž ho nedokázalo nic vyvést. Mlčky si od vedoucího výjezdovky vyslechl základní informace a odpověděl, že bude u auta za pět minut. Rozvážně v počítači uložil nezpracovanou fotodokumentaci, hluboce potáhl z elektronické cigarety a labužnicky do vzduchu vyfoukl hustý oblak bílého kouře. Pomalu vstal, oblékl si zimní bundu a do její vnitřní kapsy opatrně uložil nezbytnou pomůcku své neřesti. Přes rameno přehodil brašnu s fotoaparátem a kamerou. Ve dveřích kanceláře se zastavil a naposledy se ohlédl.

Hloubavě se zadíval na otevřenou skříň, jejíž dno zabíral velký plastový kufr. Kmitl pohledem do okna. Ačkoliv bylo teprve odpoledne, vládla za ním černočerná tma, ve které místy zářila okna rozsvícených místností protějšího paneláku.

Něco si pro sebe zamručel a do volné ruky uchopil držadlo těžkého zavazadla. Přenosné světlo se na temném místě činu bude určitě hodit.

Kapitola 2

Sychravé počasí o sobě dávalo vědět studeným větrem, který se od pole na severní straně Českobrodské ulice v silných poryvech opíral do boku jedoucího policejního transportéru. Vozidlo sténalo a protestovalo, jak se jej nápor vzduchu snažil vytlačit do příkopu, ale Ludva ho dokázal zkrotit. S pohledem upřeným na kluzkou vozovku neomylně řídil k východnímu okraji Prahy.

Eda se při pohledu na bíle malovanou krajinu mračil a náladu mu nezlepšilo ani to, že přestalo sněžit. Vnitřek vozidla se po ujetých kilometrech nedokázal vyhřát, takže bylo jasné, jaká je venku čeká zima.

„Doufám, že koroner přijede brzy,“ zabručel z místa spolujezdce. „V téhle sibérii by se mohlo stát, že místo jedné mrtvoly bude ohledávat celou skupinku.“

„Podle Majáku je to v nějaké boudě, tam snad taková kosa nebude,“ ozvala se ze zadních sedaček vyšetřovatelka. Zvedla ruku a ukázala dopředu k pravé straně silnice. „Támhle stojí policejní auto.“

„To bude ono,“ souhlasil Eda a zamyšleně sledoval nekonečnou bílou plochu po obou stranách silnice, která ve světle lamp a měsíčního svitu v temnotě magicky zářila. „Podle dozorčího oddělení máme zaparkovat na parkovišti u hlavní a zbytek cesty musíme dojít podél pole.“

Ludva, celou cestu mlčenlivý a ponořený do svých myšlenek, navedl vozidlo doprava do první ulice Újezdu nad Lesy. Zpomalil a zvolna se probojovával vysokou vrstvou napadaného sněhu, pod kterým se ukrývala zákeřná ledovka. Zaparkoval na okraji malého parkoviště plného zasněžených aut, před nimiž stálo policejní vozidlo s tiše předoucím motorem.

Jakmile Eda vystoupil, spuštěný motor policejní oktávky utichl. Detektiv si dopnul zimní bundu ke krku a vrazil ruce hluboko do kapes. Když se do něj opřel ledový vítr, okamžitě zalitoval, že si nevzal teplou čepici. Měl by si přestat hrát na mladého frajírka, pomyslel si.

Pohlédl k jižní straně parkoviště, kde se v prostoru mezi vzrostlými stromy nacházela úzká lávka přes Běchovický potok. Vědoucně pokýval hlavou. Nyní si byl jistý, že tady už kdysi byl a podél pole k nějakému opuštěnému domku šel. Proč, to si zatím nevybavoval. Možná hořel nebo se v něm porvali bezdomovci, netušil. Z dalšího vzpomínání ho vyrušil policista, který vystoupil z oktávky.

„Ahoj, praporčík Janda,“ přivítal výjezdovou skupinu mladík v uniformě. „Nečekal jsem, že dorazíte tak rychle. Kolega hlídá místo činu a já vás tam dovedu. Sami byste to asi nenašli.“

„Myslím, že tuším, kde to bude,“ prohodil spíše pro sebe Eda.

„Jaká je tam viditelnost?“ zeptala se Diana. „Svítí se v tom domě?“

Mladík zavrtěl hlavou. „Tma jako v hrobě,“ odpověděl a zamířil k okraji parkoviště.

„Hej, kam myslíš, že jdeš?“ zavolal za ním detektiv. Když se policista zastavil, mávl na něj rukou, aby se vrátil. „Co bychom tam v té tmě viděli? Musíme si na tu mrtvolu pořádně posvítit, a přece nenecháš dva dědky a ženskou, aby všechno tahali sami,“ zavrtěl s poťouchlým úsměvem hlavou a ukázal praporčíkovi na kufr, který Ludva vytáhl z vozidla.

Policista si nechápavě přeměřil členy výjezdovky, nic však neřekl a otráveně došel k objemnému plastovému zavazadlu. Sáhl po něm a zvedl ho. Ruka mu pod jeho tíhou okamžitě klesla a kufr se zaduněním prorazil vrstvu sněhu na parkovišti, což na tváři tichého technika vyloudilo shovívavý úsměv. Mladík se zachmuřil, přenosné světlo znovu zvedl a o poznání pomalejším krokem vyrazil k mostu přes potok. Tentokrát jej detektivové následovali.

Měsíční světlo se odráželo na neporušené sněhové nadílce pokrývající pole, takže čtveřice policistů nemusela používat baterky. Spořádaně za sebou kráčeli úzkou cestičkou, prochozenou botami strážníků a policistů, kteří cestu od parkoviště k místu činu absolvovali před nimi. Sníh s hlasitým křupáním protestoval, jak se stezka s každým krokem rozšiřovala.

Po nekonečných dvou stech metrech se křoví na okraji pole rozestoupilo a odhalilo temnou siluetu nízkopodlažního domku, stojícího uprostřed malého pozemku. Od pole bylo několik metrů pletivového plotu utrženo z nosných sloupků a svaleno k zemi. Další strany pozemku ohraničovaly neudržované keře a ve směru, kde se za úzkým korytem potoka nacházela obytná čtvrť, stály zbytky laťkového plotu.

Po prvním letmém pohledu Eda Braun zjistil, že tady v minulosti opravdu byl, ale stále nemohl přijít na to kvůli čemu. Zastavil se u rohu domku a zkonstatoval, že pozemek i dům od jeho poslední návštěvy viditelně zchátraly. Tam, kde byly v minulosti záhonky se zeleninou a květinami, se zpod sněhové přikrývky draly hromady rozličného odpadu, který sem nanosili bezdomovci.

Postranní, menší dveře do sklepního prostoru pod domem byly vykopnuté a rozlámané. Temnou kobku skoro po okraj zaplnil letitý odpad.

Na západní straně se na nízké terásce na konci několika schodů nacházely vstupní dveře do domu. Kovové zábradlí bylo rezavé, místy ohnuté nebo odlámané. Betonový povrch schodů popraskal a někde se odrolil, takže po ostrých hranách nezbylo ani památky. U stěny domu stála na každém stupni sklenice plná nedopalků cigaret nebo konzerva se zbytky jídla, jimiž zřejmě obyvatel domku krmil toulavé kočky. Před rokem přístup na terasu a ke dveřím vypadal bezpečněji. Teď s nánosem sněhu a možnou ledovkou by se na schody člověk bál vkročit.

Střecha kupodivu přežila bez úhony a Eda v ní nespatřil žádnou díru ani poničené tašky. Oknům stále chyběly skla i rámy, takže zevnitř byla provizorně překrytá starými látkami.

„To je tedy barabizna,“ okomentovala budovu vyšetřovatelka.

Ludva přemýšlivě přikývl, vytáhl si z kapsy elektronickou cigaretu, potáhl a pomalu vypustil našedlý kouř. Ve vzduchu zavoněl mentol. V tu chvíli kolem něj prošel policista, který se plahočil s těžkým kufrem. Rozkašlal se.

Technik mladíkovi ukázal, aby přenosné světlo položil poblíž schodiště. Praporčík se s viditelnou radostí zbavil těžkého zavazadla a nevraživě si Ludvu změřil. Když mu zlehka na rameno poklepala Diana, leknutím se prudce otočil, až málem podklouzl. Vyšetřovatelka ho včas zachytila za límec zimní uniformy a posměšně si odfrkla.

„Budeš se muset vrátit zpátky na parkoviště a přivést sem koronera, až přijede,“ oznámila mu. Mladík kývl a bez řečí zamířil na vyšlapanou stezku. Podle rychlosti, jakou odcházel, byl rád, že tam s výjezdovkou nemusí zůstat a případné práci na místě činu se vyhne.

„Kde jsou měšťáci, kteří to tady našli?“ zeptal se poručík Braun staršího uniformovaného policisty, který s vyhrnutým límcem kabátu a rukama vraženýma hluboko do kapes stepoval na plácku před domem.

„Odjeli na základnu sepsat záznam. Zůstal jsem tady sám,“ odpověděl a dál pokračoval v podupávání, aby se aspoň trochu zahřál. Sníh pod jeho botami byl udusaný a rovný. Muž za dobu hlídání místa činu na pozemku prošlapal několik cestiček a náměstíček. Připomínalo to dětské dopravní hřiště, chyběly jen značky.

„Mrtvola je uvnitř?“ ukázala vyšetřovatelka na otevřené dveře.

„Ve velké místnosti nalevo,“ přikývl. „Je to v podstatě kostra, sedí na sedačce a před sebou má mraky prázdných flašek od alkoholu. Klasický bezdomáč.“

V tu chvíli se Edovi v hlavě znovu vynořila dávná vzpomínka.

„Tak se na to podíváme?“ pohlédl vedoucí výjezdovky na vyšetřovatelku s technikem. Přikývli. „Jestli nebude k poznání a nenajdeme doklady, tak rovnou přizveme pátrače, ať nezdržujeme koronera?“

„Pochybuju, že nám k něčemu bude, jestli to je zombie nebo kostlivec,“ pronesla sarkasticky Diana.

Technik odevzdaně vyfoukl oblak kouře, přestal se věnovat debatě kolegů a pustil se do toho, kvůli čemu tady byl. Zadokumentování místa činu a sběru stop.

První ostré světlo blesku fotoaparátu proťalo temnotu, která venku vládla, a odstartovalo několikaminutovou sérii světelných efektů. Ludva postupně zvěčnil zasněženou zahradu, polámané a spadané ploty, sklepní kobku, látkou zakrytá okna a neporušené zdi domu. Poslední venkovní fotky věnoval otevřeným vchodovým dveřím. Bylo načase vydat se dovnitř a podívat se na mrtvolu.

Zapnul silnou ruční baterku a vykročil po schodech na zvýšenou terásku. Hned po prvním kroku zjistil, že pekelně kloužou. Zavrávoral a kopl do sklenice s nedopalky. Sklenice se rozjela od zdi domu k okraji schodu a s nezaměnitelným třeskem rozbíjeného skla dopadla na betonovou podezdívku. Popel a vykouřené vajgly se kolem ní rozsypaly a zohyzdily bílý sníh. Omluvně pokrčil rameny a opatrně pokračoval dál.

Prošel vchodovými dveřmi a zastavil se v malé předsíňce. Dveře nalevo byly překryté látkovým přehozem. Naproti vchodu začínaly strmé ztrouchnivělé schody s několika chybějícími příčkami, které končily ve tmě pod střechou.

Zamračil se. O tom nikdo nic neříkal. Neměl rád nečekaná překvapení.

Otočil se na hlídkaře, jenž ho pozoroval ze zahrady, a potichu se zeptal: „Zkontrolovali jste půdu?“

„My ne a pochybuju, že by to udělali měšťáci, ale natuty tam nikdo není,“ zavrtěl hlavou. „Stepuju tady přes hodinu a kromě cupitání krys jsem z domku nic nezaslechl.“

„Mrtví lidi jsou potichu,“ prohodil Ludva a mávl rukou na znamení, že je zbytečné se policisty na cokoliv ptát. Co si člověk neudělá, to nemá… Jenže lézt se nahoru podívat se mu moc nechtělo. Bezradně se ohlédl za sebe.

„Já tam vylezu,“ pochopila reakci staršího muže Diana. Byla ze skupinky nejmladší, nejhubenější, a tedy i nejlehčí, takže se nebála, že se propadne. U výjezdovky jí chyběly akce, na něž byla zvyklá z předchozího působení, takže jakékoliv zpestření nezáživné kancelářské práce uvítala. „To není nic pro tlusťochy,“ dodala posměšně a významným pohledem sjela postavy obou kolegů.

Nečekala na odpověď a rovnou se kolem technika prosmýkla ke schodišti. Opatrně vystoupala po vrzajících schodech a baterkou osvítila celou půdu. Rozkládala se nalevo nad místnostmi v přízemí a jednalo se spíše o úložný prostor pro zbytečné věci než o obytný pokoj. Šikmá střecha byla v nejvyšším místě jen metr a půl vysoká, takže ani uprostřed se nedalo úplně postavit.

„Je tady jen bordel a smrad,“ houkla zklamaně dolů.

Skřípání podlahy a drobná sprška prachu, která se snášela ze stropu, detektivům prozradily, že se vyšetřovatelka vydala na druhý konec.

„Neblbni, ať se nepropadneš,“ zavolal za ní Eda.

„V pohodě,“ zašklebila se po pár vteřinách z vrcholku schodiště do světla technikovy baterky. „Nic tam není, jen prach, špína a hromady bordelu. Žádná další mrtvola. Nejspíš tam nikdo dlouho nebyl.“

„Fajn. Tak jdeme na to, kvůli čemu tady jsme, a nahlédneme za oponu,“ rozhodl Eda a přistoupil k chlupaté dece, která místo dveří kryla vstup do hlavní místnosti. Odhrnul ji ke straně a odhodlaně vstoupil.

Okamžitě se zarazil.

„Sakra, to je smrad,“ zaklel a couvl zpátky do předsíňky. S hlavou otočenou ze dveří se několikrát zhluboka nadechl čerstvého vzduchu. „Fuj. Čekal bych, že to průvan vyžene.“

Technik potáhl z cigarety, uklidil ji do kapsy a Edu obešel. Když procházel dveřmi, nekompromisně strhl závěs, aby se místnost vyvětrala.

Pach smrti vanoucí ven znovu plnou silou zasáhl čichové buňky vedoucího výjezdovky i mladé vyšetřovatelky. Bezděčně couvli na terásku před vchodem.

Ludva si promnul nos a s namířenou baterkou se rozhlédl po tmavé místnosti. Přešel k oknu na levé straně a strhnul z něj látkový závěs. To samé udělal s dalším, který v protějších dveřích odděloval sousední místnost. Do pokoje nesměle vtrhl světelný opar ze vzdálených venkovních lamp a proměnil temnotu v přívětivější šero. Chladný průvan rozvířil usazený prach.

Technik se zamyšleně zastavil uprostřed místnosti a pohlédl na mrtvolu. Váhal, zda místo činu nejdříve fotit autenticky ve tmě, nebo si celou scénu rovnou osvětlit výkonným reflektorem. Nakonec se rozhodl pro obě verze a začal pořizovat snímky obývacího pokoje. Světelné záblesky rozzářily místnost, jako kdyby v ní vypukla tichá bouřka.

„Necháme Ludvu, ať mu nepřekážíme,“ pokynul Eda vyšetřovatelce a společně sestoupili ze schodů na zasněžený prostor před domem. „Aspoň ten smrad trochu vyvane.“

Blýskání v místnosti ustalo po pár minutách.

Eda vykročil ke schodům, a hned se zastavil, když blesk znovu spustil světelnou hru. Tentokrát v malém okně sousední místnosti. Pokud si dobře vybavoval, původně to byla kuchyně. Nyní v ní stála jen stará linka s vytrženým dřezem, bez vodovodních baterií. Horní skříňky byly zčásti stržené ze zdi a v těch, které zůstaly, se válelo špinavé nádobí a různé posbírané věci. Podlaha byla do výšky kolen zaházená směsí odpadků a prázdných lahví od alkoholu. Celou kuchyň prostupovalo aroma hniloby a plísně. První blesknutí fotoaparátu probudilo vystrašenou krysu nebo potkana. Zvíře s pištěním zmizelo v díře pod kuchyňskou linkou.

„Mám to vyfocené,“ houkl technik z okna na detektivy a počkal na ně v hlavní obytné místnosti.

Eda s Dianou se k vousatému kolegovi připojili. Světla jejich baterek postupně rozháněla temnotu a odhalovala vybavení. Pod oknem stála dřevěná komoda, v níž se vršilo různé oblečení. Na vrchní desce se jako vojáci v zástupech vyjímaly vyskládané vratné lahve od piva a vína. Roh naproti dveřím patřil starým kamnům, od kterých se ke stropu až na střechu táhla komínová roura. Na dně temné výhně se válely zbytky spáleného dřeva a vrstva popela. Horní poklop byl ledový. Vedle kamen ležely vyrovnané štosy novin, časopisů a nařezaného dřeva. Napravo od dveří stála skříň, na ramínkách tu viselo několik kabátů.

Středu místnosti vévodil nízký konferenční stolek, skoro po celé ploše zastavěný sklenicemi, lahvemi, několika prázdnými krabicemi od vína a plechovkami od konzerv, sloužícími jako popelníky. Nedopalky cigaret a popel špinily poškrábanou desku stolu a podlahu pokoje. Za stolkem trůnila ke zdi přiražená velká kožená sedačka s látkovým přehozem, ozdobeným množstvím fleků.

Světla baterek se zastavila na postavě uprostřed sedačky.

„To snad ne…,“ vydechl Eda Braun nevěřícně. Dům, místnost i veškeré vybavení mu byly povědomé, ale stále si nevzpomínal, proč v domku byl. Až pohled na mrtvého muže mu oživil paměť. Jako kdyby do hlavy dostal ránu palicí.

Strnule se zarazil a přišpendlil světlo baterky na rozkládající se obličej, který více než člověka připomínal kostlivce nebo zombieho z hororu.

Chlupy vzadu na krku se Edovi zježily a otřásl se chladem. Tentokrát za to však nemohla únorová zima. Měl pocit, že stejný okamžik zažil. Jako kdyby se vrátil v čase do doby před rokem.

Déjà vu.

Kapitola 3

„Co je?“ otočila se k parťákovi vyšetřovatelka. Světlo její baterky opsalo půlkruh a zastavilo se na jeho obličeji.

Eda uhnul hlavou a rukou si zastínil oči, které se mu prudkou bolestí zamlžily slzami. Otřel si je hřbetem ruky a nespokojeně zamručel.

„Nebreč,“ sklopila světlo k zemi a dodala: „Je to jen mrtvý bezdomovec, a ty se tváříš, jako kdybys viděl ducha.“

„Dalo by se to tak říct,“ konstatoval a kývl hlavou k sedící postavě. „Celou dobu jsem měl pocit, že jsem tady už někdy byl, ale nemohl si vzpomenout proč. Teď už to vím naprosto přesně.“

„Fakt?“

„Bylo to před rokem v lednu nebo únoru, byla zima jako dneska, ale žádný sníh,“ vzpomínal Eda. Vyšetřovatelka s technikem na něj se zájmem pohlédli a čekali. „Operační nás sem taky poslal kvůli mrtvole, co při náhodné kontrole našel manžel majitelky.“

„Tváříš se, jako kdyby to byla tahle,“ uchechtla se Diana Černá ironicky.

„No, upřímně řečeno, vypadá tak,“ přiznal Eda. „Kdybych nevěděl, že ji tenkrát odvezli havrani, tak bych řekl, že tady na nás rok čekala. Seděla přesně na stejném místě, ve stejné poloze. Zbyla z ní podobná kostra, takže jsme na místě nepoznali, jestli to je chlap, nebo ženská.“

„Takže takové déjà vu?“ promluvil po delší době potichu Ludva Fiala.

„Přesně to mě napadlo, když jsem tu mrtvolu uviděl,“ přikývl vedoucí výjezdové skupiny. „Pokud si dobře vzpomínám, tak to tady vypadalo úplně stejně. Možná chybí židle vedle stolku, ale jinak se pokoj v podstatě nezměnil. Okna a dveře zakryté dekami, stovky flašek od chlastu, mraky vajglů a bordelu – všechno je stejné. Jako kdyby se tu zastavil čas, jen si na sedačku sedl jiný člověk, aby na ní umřel.“

„Fakt jste ho nechali odvézt?“ zapochybovala s úsměškem vyšetřovatelka.

Eda jen protočil oči a otráveně mávl rukou. Zatím si na novou kolegyni nebyl schopen zvyknout. Drobná, asi třicetiletá žena působila na první pohled křehce. Blonďaté vlasy nosila stažené gumičkou do ohonu, tvář měla vždy bezchybně nalíčenou, střídmé oční stíny zvýrazňovaly její jasně modré oči. Působila jako andílek a většina lidí ji tak na první pohled vnímala. V kolektivu detektivů výjezdovky však už po pár dnech od převelení ukázala svou drsnou stránku, kterou si zřejmě vybudovala během desetileté služby u policie. Její humor byl až nepříjemně útočný a hrubý a ironické komentáře, jež trousila na místech činu, překvapovaly i otrlé policisty. Sarkasmem, s jakým s kolegy často hovořila, si moc přátel nezískávala.

Detektiv si občas posteskl, že se Robert Bříza rozhodl následovat volání kariéry a přijal místo vyšetřovatele na policejním prezidiu. Aby toho nebylo málo, ve stejném měsíci přišel i o druhého dlouholetého parťáka z výjezdové skupiny. Technik Marek Tvrdý odsloužil u policie čtyřicátý rok a rozhodl se, že už ta zvěrstva, která lidé dokážou udělat jiným, nemá zapotřebí dál sledovat, natož fotit. Pověsil techničinu na hřebík, odevzdal odznak a začal se plně věnovat svému hospodářství.

Zatímco s novou vyšetřovatelkou měl Eda smůlu, technika Ludvíka Fialu mu jako její protipól seslalo samo nebe. S jednapadesátiletým mužem se znal skoro celou policejní kariéru. Když jako mladé ucho nastoupil na místní oddělení, Ludva tam už pár let dělal hlídkaře. Během šesti let spolu odsloužili nesčetně hlídek a provedli stovky zákroků. Jejich cesty se pak rozdělily, Eda odešel na kriminálku, Ludva zůstal. Znovu se potkali až na výjezdovce, kam Eda přestoupil od pátračů. Starý kamarád v jiné směně dělal přes deset let technika.

„Mám všechno, včetně mrtvoly, vyfocené,“ oznámil Ludvík a přetrhl Edovy nostalgické vzpomínky. „Nainstalujeme světlo a začneme točit video, než přijede koroner? S ním pak ohledáme nebožtíka?“

„Můžeme,“ přisvědčila Diana. „Snad dorazí dřív, než tady taky pochcípáme.“

Eda jen zavrtěl hlavou, povzdechl si a vyšel ven. S těžkým kufrem ukrývajícím výkonné světlo se vrátil do místnosti za technikem. Nainstalovali zařízení před okno a reflektor namířili na sedící mrtvolu.

Obrovský světelný kruh ji vytrhl ze tmy.

Působila jako hlavní hvězda na divadelním jevišti.

Eda se otřásl odporem. Světlo nekompromisně odhalilo stav shnilého a ohlodaného těla, z nějž nepoznal, jestli je to žena, nebo muž. Možná by podle poslední genderové politiky mohl do záznamu napsat, že se jedná o „TO“.

Lidská hlava se změnila v rudohnědou lebku s chomáčem šedých vlasů. V temných prázdných očních důlcích se leskla bílá těla tučných červů. Mrtvola byla oblečena do kostkované flanelové košile, která v rozepnuté mezeře odhalovala zbytky masa, kůže a vyčnívajících žeber spolu s hodujícími červy a brouky. Byly jich tisíce. Neustále se pohybovali, takže to vypadalo, jako kdyby mrtvola dýchala a zvedal se jí hrudník. Z rukávů položených podél těla vyčnívaly ohlodané prsty a dlaně. Jedna ruka držela lahev se zbytky tekutiny a druhá nedopalek cigarety. Nohy v ošoupaných modrých džínech ležely natažené pod přeplněným stolkem. Z levé nohavice, vytažené skoro ke koleni, vyčnívaly holenní a lýtková kost, končící v prošoupané tenisce.

„Pojď ven, začínáme natáčet,“ houkl na Edu ze zahrady technik.

Vedoucí výjezdovky zatřásl hlavou, aby vyhnal vzpomínky na mrtvolu z minulého roku. Opravdu to vypadalo, jako kdyby se vrátil v čase.

Zamyšleně se přesunul na stezku podél pole a vyhlížel koronera. Zhluboka se nadechoval, aby si užil studeného čerstvého vzduchu a přebil zápach hniloby, který se mu usadil v nose. Marně. Nabral do dlaní sníh, promnul si obličej a pomalými kroky se vrátil zpátky na zahradu.

Přestal poslouchat komentář vyšetřovatelky pro kamerový záznam a nechal myšlenky opět zabloudit ke srovnání obou mrtvol. Něco se mu na celé věci nelíbilo. Tušil, že mu to nedá spát.

Kapitola 4

Vychrtlá postava došla po chodníku spoře osvětlené ulice až k přechodu pro chodce, kde se zastavila. Rozhlédla se a rychle vykročila do vozovky. Zrak jí padl na dvě policejní vozidla, zaparkovaná na parkovišti, kam směřovala. Na vteřinu strnula a pak rychle změnila směr chůze. Obloukem zamířila do boční ulice.

Podél domů došla skoro na konec a tam se ve stínu vzrostlého kaštanu zastavila. Statný strom stál na kraji chodníku mezi dvěma pozemky, přes jejichž nízké ploty byla vidět stará opuštěná chatrč na zanedbaném pozemku mezi polem a potokem.

Muž se skryl za strom, zapálil si cigaretu a sledoval počínání návštěvníků. Uniformovaný policista procházel křížem krážem zahradou, zatímco uvnitř domku stály tři další osoby v civilním oblečení.

Po desítkách let šera obývací pokoj prozářilo pořádné světlo. Zamžoural a snažil se zaostřit zrak víc do místnosti.

Po chvilce se mu na tváři objevil úsměv.

Spatřil to, kvůli čemu sem přišel.

Mrtvola na sedačce se skrz okno dívala přímo na něj.

Zamával jí, potáhl z cigarety a nedopalek zahodil do kupky sněhu. Zasyčelo to.

Byl rád, že si včas všiml policistů a nevběhl jim rovnou do náruče. To by překazilo naprosto všechno, o co usiloval. Očekával, že se to stane, ale neměl zdání, kdy přesně.

Dnešní událost uzavřela další kapitolu koloběhu života a on se těšil na finále, které bude patřit jen jemu. Dědův slib, či spíše proroctví se právě naplňovalo.

Otřásl se zimou, zachumlal se do kabátu a vyrazil zpátky na autobusovou zastávku. Nepotřeboval sledovat, jak služebníci vypravují Kostějovo tělo na jeho další pouť, stačilo mu vědět, že se to děje.

Kapitola 5

„Buďte zdrávi,“ pozdravila členy výjezdové skupiny mladá žena, když překročila spadlý plot a zastavila se na rohu chatrče. Policista v uniformě, který ji doprovázel, zhasl baterku a ztratil se ve tmě. Stále neměl chuť se na ohledání mrtvoly podílet, takže aktivoval superschopnost všech lenochů – neviditelnost.

Detektiv Braun se zastavil uprostřed zahrady v půli kroku a překvapeně se otočil. Mžoural do temnoty, dokud si nevšiml drobné postavy v záchranářské kombinéze, jíž slabě zářily reflexní prvky. Světlo z výkonného reflektoru prosvítalo skrz okno domku, ale koronerka se zastavila mimo jeho dosah, takže se ve tmě ztrácela. Eda zahnal vzpomínky a myšlenky na mrtvoly bezdomovců a vydal se ji přivítat.

„Dobrý večer, paní doktorko,“ napřáhl k mladé koronerce s úsměvem ruku. Byl rád, že přijela právě ona. Byla aktivní, snaživá a velice schopná, takže více než adekvátní náhrada za doktora Vránu, který odcházel do důchodu a na místa činu jezdil čím dál tím méně.

Adéla Svačinová byla pohledná asi pětatřicetiletá žena s dlouhými zrzavými vlasy, spletenými do copu, jenž jí spadal do půli zad. Na pihovaté tváři jí u sebeshnilejší mrtvoly zářil úsměv a zelené oči stále jiskřily zaujetím a vášní pro svou práci.

„Co tu máte?“

„Zřejmě mrtvý bezdomovec,“ odpověděl Eda, zarazil se a dodal: „Nebo možná bezdomovkyně. Nedá se to na první pohled poznat.“

„Tak se na to podíváme. Po schodech dovnitř?“ ukázala ke vchodu a automaticky se vydala do nitra domu, odkud se ozýval hlas vyšetřovatelky.

Jakmile si Diana lékařky s vedoucím výjezdovky povšimla, zvednutou rukou jim naznačila, aby počkali, a nerušeně pokračovala v popisování místa činu na kameru.

Doktorka Svačinová se vyhnula objektivu a přemístila se k rohu sedačky. Potichu si nasadila gumové rukavice a se zájmem se naklonila k páchnoucí mrtvole. Lehce pokyvovala hlavou a pomalu si v hlavě třídila informace, které kriminalistům sdělí. Byla nedočkavá, připravená na pokyn policistů vložit prsty na mrtvé tělo, podrobně ho prozkoumat a odhalit všechna jeho tajemství.

„Máte tušení, kdo by to mohl být?“ zeptala se koronerka, když vyšetřovatelka dokončila popis sousední místnosti a technik vypnul kameru.

„Myslím, že to nebudeme vědět, dokud neproběhne soudní pitva a ztotožnění podle DNA,“ zavrtěla hlavou Diana Černá. „Pokud ho budeme mít v evidenci…“

„U bezdomovce je to dost pravděpodobné,“ dodal Eda. „Většina z nich něco provedla. Pochybuji, že tenhle bude výjimkou. Každopádně už teď se máme od čeho odrazit, prohlédl jsem kabáty ve skříni a ty dva batohy, které se tady válí. V jednom bylo potvrzení o ztrátě občanky na jméno Alois Kincl a faktura ze záchytky na stejné jméno. Oboje z listopadu.“

„Když jsme nahrávali video, tak jsem si prohlédla noviny vedle kamen. Nejaktuálnější jsou z konce listopadu, takže v té době byl naživu. Myslíte, že to odpovídá době úmrtí?“ zeptala se Diana koronerky.

Rusovláska přikývla. „Na první pohled je měsíc až dva mrtvý. Teď máme únor, takže klidně mohl umřít někdy v prosinci, ale ještě to zkusím upřesnit, až se na něj podívám důkladně.“

„Tady jsou nějaké lékařské zprávy z nemocnice na Bulovce,“ ozval se Ludva Fiala, který se probíral písemnostmi poházenými mezi prázdnými sklenicemi a zavřenými konzervami na komodě pod oknem.

„Jak staré?“ zeptala se lékařka.

„Několik jich je ze září, jedna z listopadu a pak je tady záchytka z šestého prosince,“ odpověděl.

„Takže se ožral na Mikuláše,“ prohodila Diana. Rukou obsáhla skladiště prázdných lahví od alkoholu a dodala: „A nejen ten den. Myslím, že stejně jako ostatní bezďáci chlastal první ligu. Nechápu, kde na to bral peníze.“

„To je fuk,“ utnul ji Eda. „Nezačneme radši s ohledáním těla?“

„Taky bych se do toho ráda pustila,“ přiznala se slyšitelným vzrušením v hlase koronerka.

„Tak jdeme na to,“ zavelela vyšetřovatelka a jednou rukou odsunula stolek před sedačkou s mrtvolou. Desítka sklenic a lahví o sebe zacinkala a několik jich spadlo na zem. Kupodivu všechny pád z nízkého stolku přežily bez úhony, jen některé se odkutálely. Popel a nedopalky se vysypaly z provizorních popelníků a snesly se na špinavou desku stolu a podlahu.

„Seš nějak hrr,“ zavrtěl hlavou nesouhlasně Eda. Natáhl si gumové rukavice a opatrně stolek odsunul úplně mimo sedačku, takže světlo reflektoru ukázalo detektivům a lékařce mrtvolu v plné hrůznosti.

„Prohlédnu ji nejdřív na sedačce, pak ji položíme na zem a já se kouknu na záda,“ navrhla zdravotnice. Přikývli.

„Je devatenáct hodin dvacet minut a za účasti koronerky, doktorky Adély Svačinové, pokračuje ohledání místa činu,“ zahlásila do spuštěné kamery Diana Černá a pokynula rusovlásce. Ludva Fiala najel objektivem na ženu a sledoval, jak se sklání k tělu. Lékařka odhrnula rozepnutou košili a s vyjeknutím uskočila dozadu, až málem porazila Dianu.

Obrovský potkan s pískotem vyběhl z díry v hrudním koši mrtvoly, přeběhl po jejích stehnech a se zaduněním seskočil na podlahu. Během vteřiny proběhl mezi nohama vedoucího výjezdu a zmizel v temné kuchyni.

„Ty vole…,“ vydechl Eda. „Málem jsem dostal infarkt.“

„To mi povídej,“ přidal se Ludva.

„Poserové,“ okomentovala jejich přiznání vyšetřovatelka. Obličej ji však usvědčoval z podobných pocitů. Po šesti letech na oddělení vražd u Středočechů byla na mrtvoly zvyklá, ale nenadálý útěk hlodavce jí také zvedl tepovou frekvenci. Před novými kolegy však hodlala stále vypadat drsně.

„Pardon, to jsem nečekala,“ zasmála se spíše hystericky lékařka. „Snad už další překvapení nenajdu.“

„No, rozhodně tam jsou celá sídliště červů a brouků,“ pronesl potichu Ludva a objektivem kamery se zaměřil na mrtvolu, kterou lékařka začala ohmatávat.

„Ti mi nevadí,“ usmála se, uchopila do drobných rukou v modrých chirurgických rukavicích její hlavu a komentovala svá zjištění. Po prstech se jí během chvilky prohánělo několik brouků a zachytilo pár červů. Nevšímala si jich, shodila je, až když se přiblížili k rukávům záchranářské uniformy.

Eda Braun sledoval, jak pokládá lebku zpátky na opěradlo sedačky a odhrnuje límec košile, aby si prohlédla zbytky kůže na krku, skrz něž prosvítaly šlachy, žíly a nažloutlá páteř.

„Jejda,“ vyhrkla koronerka a rozpačitě se zadívala do kamery. „Omlouvám se, ale ta dolní čelist upadla sama. Držela jen silou vůle – svaly, šlachy i kůže jsou pryč.“

Detektivové mlčeli. Nebylo co říct. Ani Dianu nenapadlo nic vtipného, jak by událost okomentovala.

Lékařka pokrčila rameny a opatrně čelist položila na hrudník. Prohlédla zvěří a hmyzem prožrané břicho a rozepnula mrtvole džíny. Odhrnula od sebe vršek poklopce a zadívala se mezi nohy. Zavrtěla hlavou a oznámila, že pohlavní orgány v důsledku hniloby a rozkladu chybí. Dokončila prohlídku kostěných nohou a postavila se.

„Položíme ji na zem a otočíme?“ zeptala se vyšetřovatelky. „Myslím, že bude stačit zadokumentovat stav oblečení, jestli na zádech uvidíme nějaké bodné rány nebo zranění, ale o tom dost pochybuju. Když tu mrtvolu svlečeme, stejně kvůli rozkladu nic nezjistíme. Na zádech bude úplně shnilá a většina masa bude pryč. Taky je možné, že ji při svlékání roztrhneme. Nechala bych to až na pitevnu.“

„Tak ji tedy položíme na zem a obrátíme,“ přikývl nepříliš ochotně Eda Braun a postoupil k sedícímu tělu. Dvakrát se mu do toho nechtělo. Nerad sahal na mrtvé lidi, jejichž tělem se proháněly celé armády hmyzu. Zakryl si šálou obličej, protože zápach, který z bezpečné vzdálenosti cítil slabě, se mu zblízka do čichových buněk opřel s větší intenzitou. V Dianině obličeji postřehl škodolibý úsměv.

Lékařka se postavila k nohám a kývla na detektiva. Eda tělo chytil za okraje rozepnuté košile a na povel ho zvedl. Naštěstí nevážilo skoro nic, ale zápach, uvolněný z jeho útrob, v něm vyvolal nutkání dávit. Horko těžko jej potlačil a drobnými krůčky se sunul za lékařkou k prázdnému místu na podlaze.

Oddechl si, jakmile odporný náklad položil na zem, a vděčně kývl, když lékařka řekla, že si muže otočí sama.

Edovi to stačilo. Obrátil se ke dveřím a rychle se vytratil na terasu před vchodem. Zhluboka vdechoval studený vzduch a silou vůle se snažil uklidnit bouřící se žaludek. Kyselé šťávy ho dráždily v ústech, ale byl rozhodnutý neztratit tvář. Za dlouholetou službu u policie se mu nestalo, že by se u mrtvoly pozvracel, a nehodlal s tím začínat ani teď.

Koronerka dokončila prohlídku a vystřídal ji Ludva. Technik si klekl vedle těla a do připravených nádob se snažil vložit co nejvíce druhů hodující havěti. Přibližný odhad data úmrtí sice stanovila lékařka, ale forenzní entomolog jim ho podle různého stadia vývoje nalezeného hmyzu mohl ještě upřesnit.

Zrzka přešla k vyšetřovatelce a vedoucímu výjezdu, kteří zůstali u dveří. Sundala si rukavice a odhodila je do kouta mezi další odpad.

„Na těle nejsou žádná viditelná zranění, takže myslím, že k úmrtí došlo bez cizího zavinění. Každopádně přesně to budeme vědět až po pitvě.“

„Myslíte, že je to muž? I když mu chybí nádobíčko?“ zeptala se vyšetřovatelka a ukázala na nalezené písemnosti se jménem Aloise Kincla.

„Ano, podle pánve a dalších kostí to můžu neoficiálně potvrdit.“

„Jak dlouho je mrtev?“

„S přihlédnutím k nalezeným zprávám a stavu těla se přikláním k tomu, že zemřel někdy v druhé polovině prosince. Příčinu samozřejmě netuším.“

„Jasně, až po pitvě,“ zanotovala Diana s úšklebkem klasickou mantru koronerů. Lékařka s pokrčením ramen přikývla.

„Víc pro vás bohužel udělat nemůžu. Sepíšu zprávu a vyrozumím pohřební službu.“

„Napište, že nařizuji soudní pitvu,“ požádala vyšetřovatelka.

„Samozřejmě, pošlu ho na patologii na Bulovce,“ přisvědčila Adéla Svačinová a rozloučila se.

„Vyrozumím státní zástupkyni a ty, Edo, dej vědět pátračům, aby si zašli na pitvu a zajistili potřebné materiály k identifikaci. Doufejme, že Kincl má v našich evidencích záznamy a bude tam i DNA, jinak nemáme šanci ho ztotožnit.“

„Zavolám jim,“ souhlasil vedoucí výjezdovky a vytáhl služební telefon.

Diana se s vlastním mobilem u ucha vydala do temnoty, vládnoucí zasněžené zahradě. Pomalou chůzí procházela vyšlapanými cestičkami a přitom státní zástupkyni Prahy 9 vyprávěla o večerním objevu.