Zamilovaný muž

Laurelin Paigeová

Zamilovaný muž

Laurelin Paigeová

Ikar

Přeložil Pavel Musiol

MAN IN LOVE

Copyright © 2020. Man in Love by Laurelin Paige.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and RF Literary Agency.

All rights reserved.

Translation © Pavel Musiol, 2023

ISBN 978-80-249-5011-2

Obsah

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

EPILOG

AUTORČINA POZNÁMKA A PODĚKOVÁNÍ

O autorce

JEDNA

Tess

„Tvůj snoubenec,“ zopakovala jsem, protože to nemohla být pravda. Nemohla být sakra pravda, že Scott Sebastian – muž, který mě ujistil, že nemá žádné závazky, muž, s nímž jsem poslední tři týdny flirtovala a šoustala, muž, jenž mi donesl kávu, když jsem se dnes ráno probudila v jeho posteli – je zasnoubený s Kendrou Montgomeryovou.

Ale stál tady po jejím boku a vypadal stejně nesvůj, jak jsem se já cítila, zatímco těkal očima všude možně, jen aby se vyhnul těm mým. A stála tady i ona, na ruce prsten velikosti uzávěru od rtěnky. Proto jsem to taky neformulovala jako otázku. On samozřejmě jejím snoubencem byl. Kurva že jo.

„Překvapení!“ Kendřin úsměv byl přímo oslnivý. Jako by se do něj ale musela nutit a já náhle došla k závěru, že jde určitě o nějaký žert. Třeba se dozvěděla, že jí za zády vedu obchodní jednání se Sebastianovými, a tohle byl její způsob, jak se mi pomstít.

Ale proč potom Scott dovolil, aby se do něj takhle zavěsila?

Určitě mu to řekla a tohle je jeho pomsta za má tajemství. Možná celou tuhle šarádu vymyslel on sám. Sakra. Nejspíš si to zasloužím.

Ne, nezasloužím. Tenhle vtip je příliš krutý.

„To myslíš vážně?“ Už když jsem ta slova vypouštěla z úst, bylo mi jasné, že myslí. Protože Kendra Montgomeryová by nikdy nezašla takhle daleko. Neuspořádala by večírek, do jehož příprav by zapojila své rodiče, jen aby mi dala něco sežrat.

Přestala se nutit do úsměvu. „Měla jsem ti něco říct,“ prohlásila provinile. „Já vím. A klidně mě za to můžeš později nenávidět, slibuju. Ale teď se musíš seznámit se Scottem.“

Otočila se ke svému snoubenci (ano, byl to sakra její snoubenec) a věnovala mu o poznání upřímnější úsměv. „Tohle je moje asistentka Tess Turaniová.“

Zřejmě čekala, že si potřeseme rukou, ale já mu ji nepodala a on mně taky ne.

„Tess a já se už…,“ začal se svraštěným obočím a mně došlo, že se jí chystá přiznat, že jsme se už setkali. Což by ale dávno věděla, kdyby mě opravdu vyslala, abych jejím jménem jednala s jeho společností.

Takže on o mé lži neví. A ona taky ne. Což znamená, že je tohle všechno skutečné. Nebo právě zažívám nejděsivější noční můru svého života. Ale jelikož mi o půl čísla menší boty, které jsem uzmula z Kendřiny skříně, mačkaly palce bolestí vskutku nefalšovanou, usoudila jsem, že musí jít o realitu.

Byla jsem příliš šokovaná, ponížená a zrazená, než abych se byť jen pokusila mírnit napětí, které mezi námi panovalo.

Díkybohu svou myšlenku nedokončil. „Říkala jsi asistentka?“ zeptal se Scott a s oním smyslem pro detail, který během uplynulých tří týdnů prokazoval, se zaměřil na mou pozici.

Kdyby se mi v té chvíli rozevřela země pod nohama a na místě mě pohltila, považovala bych to za zlepšení své situace.

„Toto označení se k ní pravděpodobně vůbec nehodí,“ řekla Kendra. „Bez Tess bych byla úplně ztracená. Drží mi hlavu nad vodou.“

Tak by se dal označit zaměstnanec, který zaskočí za šéfa, jenž je momentálně mimo město, a vyjedná obchodní smlouvu s důležitým klientem. Nebo ne?

Možná. Kdyby se s tím Scott spokojil a nechal to být, ale v souladu s trendem, který v mém životě momentálně převládal, to neudělal. „Je skvělé, že se tvůj podnik rozjel až tak, že můžeš nechat jiné, aby ti pomáhali předkládat klientům obchodní nabídky.“

Cítila jsem se nejmenší na světě.

Kendra sklopila zrak k podlaze. „No. Hm. To ona ještě nedělá. Zatím. Momentálně o tom diskutujeme.“ Když opět zvedla oči ke mně, zračila se v nich omluva. Nebo slib, že má opravdu v úmyslu mi takovou šanci dát. Jen se k tomu zatím nenaskytla vhodná příležitost a další podobné kecy, kterými mě krmila vždycky, když jsem ji o to žádala.

Rychle jsem si vybavovala všechny důvody, proč mám na kamarádku, která se stala mou šéfovou, vztek.

Scott se tvářil po právu zmateně. „Ale vždyť jsi ji poslala prezentovat nabídku…“

„Přece nebudeme v tak šťastný okamžik mluvit o práci,“ vložila jsem se do toho urychleně. Takže teď už ví, že jsem ho oklamala. A Kendra zatím ne. To neznamená, že se v tom musíme vrtat zrovna teď a dělat scény.

Ačkoliv žádná scéna nemůže tuto chvíli zkazit ještě víc.

Je s ní zasnoubený.

Přinutila jsem se zaujmout výraz, o kterém jsem doufala, že je příjemný. „Oběma vám gratuluju. Je to pro mě pořádné překvapení. A hele, tady je tvůj otec, Ká. S ním jsem se ještě neměla příležitost pozdravit a vy tady taky určitě ještě máte spoustu lidí, které chcete přivítat, takže já už…“

Nechala jsem svá slova vyznít do ztracena a zamířila směrem k Martinovi Montgomerymu. Nevěděla jsem, co mu řeknu, až se k němu dostanu. V krku mě tlačil knedlík a to jediné, na co jsem byla schopna myslet, byla informace, že je to její snoubenec, která mi v hlavě rotovala stále dokola.

Představoval ale mou záminku k úniku a nyní, když mě nohy nesly směrem k němu, jsem nevěděla, jak změnit směr. Úplně nejraději bych zamířila rovnou do svého pokoje. Anebo ještě lépe, zavolala bych si Uber a odjela domů, abych mohla místo na nóbl večírku zemřít Teyaně v náručí. Bylo by mi jedno, že mě Scott s Kendrou sledují. Prostě bych utekla.

„Tess, myslel jsem si, že jsi to ty.“ Martin Montgomery mi věnoval totéž otcovské objetí, jakým se se mnou vítal vždy. „Kendra vehementně trvala na tom, že musíš přijet. Popravdě jsi jediný člověk, na jehož pozvání jí skutečně záleželo, když jsme dnes ráno tuhle událost organizovali. Říkala něco v tom smyslu, že tě potřebuje po svém boku.“

To mi připadalo divné dokonce i ve stavu omámení, v němž jsem se nacházela. Kendra byla spíš takový vlk samotář. Navzdory tomu, že se naše přátelství po škole rozpadlo, jsem občas měla pocit, že jsem stále její nejbližší kamarádka. Nicméně dál patřila ke společenské smetánce a nepochybně se v jejím okolí nacházely ženy, které měla na zásnubní večírek pozvat spíš. Proč jsem na jejím seznamu figurovala jako číslo jedna, když se mi ani neobtěžovala říct, že je zasnoubená?

Skoro to vypadalo, jako by nechtěla, aby to někdo věděl.

Pravděpodobně jsem nad tím ale příliš hloubala. Nešlo o něco, o čem bych byla momentálně schopná uvažovat skutečně racionálně. Potřebovala jsem na vzduch. Potřebovala jsem ven.

„Jako vždy jsem vděčná za vaši pohostinnost, Martine, a jsem moc ráda, že tu můžu pro vaši dceru být.“ Lež, lež, lež. „Doufám, že se vás nedotknu, ale udělalo se mi najednou trochu nevolno, takže mě prosím omluvte, skočím si do pokoje pro prášek.“ A taky se převléct, protože v šatech od Very Wang jsem ve vlaku zpátky do New Yorku opravdu sedět nechtěla. A New York byl rozhodně mou příští destinací.

„Ano, samozřejmě. To mě moc mrzí. Prosím, kdybys něco potřebovala, řekni si personálu, oni ti to seženou.“

„Děkuju, cením si toho.“ To už jsem byla na odchodu s hlavou otočenou jeho směrem, což bylo důvodem, proč jsem si nevšimla mohutné mužské postavy přímo před sebou. Vrazila jsem do ní dřív, než jsem stačila zastavit. „Omlouvám se, nedívala jsem se, kam jdu. Och, pane Sebastiane.“

Nemohla jsem se rozhodnout, jestli je dobře, nebo špatně, že tenhle konkrétní Sebastian není Scott, nýbrž jeho otec.

„Henry,“ opravil mě hlasem stejně nevrlým jako při našem posledním setkání v Sebastian Industrial, když jsme probírali potenciální sponzoring nadace Pomozte lidem trpícím dysautonomií.

Na setkání, během nějž jsem vystupovala, jako bych měla oprávnění toto sponzorství koordinovat, což ale rozhodně nebyla pravda.

A to jsem si myslela, že se dnes večer už nic horšího stát nemůže.

„Henry,“ přikývla jsem. „Omlouvám se, že jsem do vás tak vrazila. Necítím se právě nejlépe a spěchám do svého pokoje.“ Pokusila jsem se ho obejít, ale on mi zastoupil cestu.

„Když se teď Kendra vrátila, předpokládám, že jednání převezme ona,“ prohlásil, jako bych mu právě neřekla, že je mi špatně. Co kdyby se mi chtělo zvracet? Kéž by tomu tak bylo, aspoň bych mu mohla poblít jeho boty značky Berluti Scritto.

„To jsme ještě neprobrali. Opravdu nechci kazit tuhle událost debatami o pracovních záležitostech.“ Opět jsem se ho pokusila obejít.

On mi ale znovu zastoupil cestu. „Jsem si jist, že Kendra dospěje k závěru, že klient tak důležitý, jako je SIC, si zaslouží, aby se mu věnovali ti nejtalentovanější profesionálové.“

Aha. Tohle už je výhrůžka. Sice jemná, nicméně přesto výhrůžka. Je to právě on, kdo představuje jedinou překážku na cestě k podepsání smlouvy o sponzorské spolupráci. Scott mi slíbil, že na ni nakonec přistoupí, a skutečnost, že Henry tuhle debatu vůbec začal, svědčila o tom, že tomu tak bude. Pokud ovšem bude dohodu namísto mě vyjednávat Kendra.

Mít aspoň špetku sebeúcty, určitě bych se mu vzepřela.

Ale ve své pozici jsem si to nemohla dovolit. A pokud existovala jakákoliv šance, že nadace ten sponzoring získá, musela jsem na to jít diplomaticky.

„Jsem si jistá, že bude souhlasit,“ řekla jsem, což byla větší pravda, než tušil, protože až se Kendra dozví, co jsem provedla, určitě mě vyrazí.

„Pokud vám na té nadaci skutečně záleží tolik, jak si myslím, vzhledem k tomu, jak urputně jste se za ni onehdy rvala, souhlasit nepochybně bude.“

Pochopila jsem to už napoprvé, ale podařilo se mi polknout to, co jsem měla na jazyku. „Bude to první věc, kterou s ní zítra ráno proberu.“ Po telefonu, ze svého bytu v Jersey.

„Skvěle. My tu také zůstáváme přes noc. Dejte mi vědět, kdybyste chtěla, abych se k té debatě přidal.“

Aby to čert spral, oni tu budou nocovat?

Kendřina matka říkala, že nemají k dispozici žádné volné pokoje. Dávalo smysl, že Montgomeryovi svým budoucím příbuzným nabídnou, aby zůstali v Greenwichi, než aby se v sobotu pozdě v noci vraceli do města.

Což nepochybně znamená, že tu bude přespávat i Scott.

A já tu budu muset zůstat taky, abych si mohla s Kendrou skutečně promluvit o PLTD a o tom, co jsem udělala. Pokud tedy chci, aby to sponzorství získali.

Kdyby nešlo o mou nejlepší kamarádku Teyanu, možná bych došla k závěru, že to za to nestojí. Ale právě pro Tey jsem do celého toho podvodu šla. Trpěla syndromem posturální ortostatické tachykardie a získat pro nadaci sponzorství od SIC, z nějž by se daly financovat výzkum a osvěta, pro mě představovalo nejvyšší prioritu právě kvůli ní. Bylo to osobní.

„Dám vám vědět, kdybychom vás potřebovaly,“ řekla jsem stísněně. „A teď, prosím, pokud dovolíte.“ Přes noc tu tedy zůstanu, ovšem na tomhle pitomém večírku ani náhodou.

Tentokrát mě nechal jít.

Jenže mě zastavila zase Kendra. Díkybohu už aspoň bez Scotta.

„Prosím, nezlob se, že jsem ti to neřekla,“ žadonila.

Abych byla upřímná, vzhledem k tomu, jak málo mi toho o svém osobním životě poslední dobou říkala, mě zjištění, že se bude vdávat, ani příliš nepřekvapilo. Ani jsem netušila, že vůbec má vážnou známost. Za jakýchkoliv jiných okolností bych nejspíš jen obrátila oči v sloup a pronesla: typické.

Ale ona se zasnoubila se Scottem, a přestože za jeho zradu nijak nemohla, naštvaná jsem na ni byla tak jako tak. Existovalo i mnoho jiných důvodů, proč se na ni zlobit. Jako třeba to, že mě z rozmaru honila z jednoho nesmyslného úkolu do druhého, nebo to, že se mnou jednala, jako bych byla něco méně než ona. Nemluvě o tom, že moje zloba představovala cosi, co jsem mohla využít při zítřejším vyjednávání, až přijde na to, že má stejně tolik důvodů zlobit se na mě, ne-li ještě víc.

„Teď není nejlepší doba o tom mluvit, Ká.“ Stejně jako před chvílí s Henrym jsem udělala krok stranou, abych ji obešla.

A stejně jako předtím Henry mi zastoupila cestu. „Tess, prosím, prosím, prosím. Já to nezvládnu, když se na mě budeš zlobit.“

„Co nezvládneš? Družit se s hosty? Zůstat zasnoubená?“ Všimla jsem si, že mluvím hlasitěji, než jsem měla v úmyslu. Tišším hlasem jsem dodala. „Myslím, že si zatím vedeš dobře i sama.“

Znovu jsem se ji chystala obejít, ale pak jsem si to rozmyslela, protože jsem náhle pocítila potřebu pronést ještě něco. „Proč jsi mi to neřekla?“

Hm, možná se mě to dotklo víc, než jsem si původně myslela.

„Prostě se to stalo!“

„Prostě se to stalo. To jako že ses dneska ráno probudila a řekla sis: Jé, já se budu vdávat, a dokonce mám v jedné ze svých značkových kabelek i zásnubní prsten.“

Podrážděně si odfrkla. „Dobře. Část toho se odehrála už před pár měsíci, ale teprve dnes jsem se rozhodla říct ano. Nevěděla jsem, jestli vůbec chci. To proto jsem musela odjet. Abych si to srovnala v hlavě.“

To mi moc nepomohlo. Přestože Scott nebyl oficiálně zasnoubený, když byl se mnou, rozhodně nemohl zapomenout, že před nedávnem někoho požádal o ruku. A sice ženu, o níž velice dobře věděl, že je moje šéfová.

„Mohla sis o tom se mnou promluvit,“ prohlásila jsem ve snaze soustředit se na to, co její tajemství vypovídají o mém vztahu k ní, namísto toho, co říkají o mém vztahu ke Scottovi. „Mohla jsem ti pomoct. Řekla jsi, že se beze mě neobejdeš. Kdyby ses na mě opravdu spoléhala tolik, jak tvrdíš, byla bys mi vysvětlila, co se děje.“

Ne. Nic z toho nepomáhalo. Byla jsem čím dál naštvanější.

I když mi to popravdě pomáhalo aspoň v tom, že už jsem se necítila tak provinile za svůj podvod. Jako by moje naštvanost ospravedlňovala skutečnost, že jsem jednala za jejími zády. Ať táhne k čertu.

A Scott Sebastian taky.

Když jsem ji obešla tentokrát, popadla mě za ruku. „Kam jdeš? Ty odcházíš? Prosím, neodcházej!“

Alespoň nebyla natolik mimo, aby si neuvědomovala, že by se to skutečně mohlo stát.

Skoro jsem si to zase rozmyslela a málem jí oznámila, že opravdu odcházím.

Jenže tu byla nadace. A taky Teyana.

„Končím tenhle rozhovor a odcházím z tohohle večírku. Jdu nahoru, dám si koupel a něco na bolest. Jestli mi chceš říct ještě něco, budeš mít příležitost zítra.“

Zdálo se, že jí zvedlo náladu, že neodcházím úplně. „Můžeme si promluvit v noci. Můžu přijít k tobě do pokoje, až všichni odejdou.“

Na to jsem už rozhodně neměla sílu.

„V žádném případě. Dnes už ne. Jsem unavená. Mám za sebou těžký týden. Až se vykoupu, půjdu rovnou do postele.“ A tam budu nejspíš brečet, dokud z toho neusnu.

Svěsila ramena, ale pak svolila. „Tak tedy zítra. Mrzí mě to. Opravdu mě to mrzí.“

Otočila jsem se a zamířila nejkratší cestou ke schodům, zatímco mi v uších zněla její omluva.

Dokonce jsem jí i věřila.

Ani zdaleka to ale nestačilo k tomu, abych se cítila méně zničená. Ucítila jsem v očích slzy. Brzy. Už brzy jim otevřu stavidla. Jen ještě musím dojít do…

Paži mi sevřela pevná ruka a vtáhla mě do komory. „Musíme si promluvit,“ řekl Scott.

Všechno mě bolelo. Měla jsem zlomené srdce. Ale to první, co jsem při pohledu na něj ucítila, byl vztek. „Ty jsi do prdele zasnoubený!“ Navzdory vlně tepla, která mi při jeho doteku vystřelila do celého těla, jsem ho od sebe odstrčila, jako by měl nějakou nemoc.

„A ty jsi její asistentka,“ pronesl stejně jedovatým tónem.

„Ani se nesnaž předstírat, že jde o srovnatelný podvod.“ Vybavila jsem si všechny situace, kdy mi úmyslně lhal, a uvědomila si, jak se mu v každé z nich podařilo vyhnout se pravdě. V současné době nejsem s nikým v žádném svazku, řekl tu první noc, kterou jsme spolu strávili. Ona se o mně někdy zmínila? zajímal se, když jsem se ho zeptala, jak blízcí si s Kendrou jsou. Tak to vidíš, řekl, když jsem připustila, že o něm skoro vůbec nemluvila.

Bože, já byla ale pitomá. Zatraceně pitomá husa.

„Jistí lidé by rozhodně tvrdili, že jde o naprosto srovnatelné případy nečestnosti,“ podotkl a zaujal postoj, že já lhala víc. „Možná by dokonce konstatovali, že lež vyslovená za účelem získat finanční podporu společnosti s miliardovým obratem je horší.“

Když to podal takhle, byla ta lež opravdu hrozná.

Ale horší než ta jeho by byla jen v případě, že by korporace byly důležitější než lidi, a s tím jsem naprosto nesouhlasila. „Jestli k takovým lidem patříš, nejsi tím, za koho jsem tě měla.“

Možná jsem jen plýtvala dechem. Bylo zřejmé, že ho vůbec neznám.

Ale třeba to k něčemu přece jen bylo, protože zmlkl a čelo se mu zvrásnilo provinilým výrazem.

Nedalo se říct, že by ovládnutí jeho hněvu ten můj přímo zažehnalo, ale alespoň se trochu rozptýlil a tím zřídl natolik, že jsem mohla zřetelněji rozeznat, co se nachází pod ním – ponížení, zlomené srdce a vina.

„Má lež pomáhá lidem.“ Nevěděla jsem, jestli se obhajuju před ním, nebo před sebou samotnou.

„Jednat pokoutně své šéfové za zády mělo jako někomu pomoct? Kendra vůbec netušila, že se známe, Tess. Jak mohla nevědět, že s námi pracuješ? A říkala, že jsi nikdy obchodní nabídky neprezentovala.“ Zablesklo se mu v očích, jak mu všechno docházelo. „Počkej. Jestli o tvé nabídce neví – kristepane, Tess, ani mi neříkej, že nejde o seriózní nabídku.“

Pokud ho to napadlo až teď, musel být taky rozhozený. „Je seriózní! Samozřejmě že je. Smlouvy připravuje tvoje společnost. Prostředníka mezi vámi a nadací může dělat kdokoliv. Klidně jsem mohla tvrdit, že jsem já nevím odkud, a dohoda by stejně byla platná. Řekla jsem, že jednám za agenturu Soucit spojuje, protože mi to dodávalo na důvěryhodnosti. No a taky proto, že pro ni opravdu pracuju, jen ne na této pozici.“

Když už jsem začala, hrnulo se to ven samo. „Ale já byla připravena prezentovat už dlouho a neexistuje člověk, který by PLTD znal tak dobře jako já. Přinejmenším ji tak dobře nezná Kendra. Věděla jsem, že se k sobě budete dokonale hodit, a navrhla jsem jí, aby vám tu nabídku předložila, ale ona nechtěla, abychom do toho šli. Ani mě nenechala dokončit, co jsem jí chtěla říct, a hned mi skočila po krku.“

„To kvůli mně,“ řekl tichým hlasem a unaveně se opřel o přepážku za svými zády.

Já se opřela o zeď čelem k němu. „Pak si odjela z města a já potkala Bretta. Ten mi řekl, že hledáte organizaci, kterou byste propagovali, a já jsem spatřila příležitost ukázat, co dokážu, a zároveň pomoct nadaci. A jestli to teď ona úplně pohřbí…“ Můžu jí to všechno vysvětlovat donekonečna, a nemusí to pomoct. Možná dospěje k závěru, že si nepotřebuje před nadací zachovat tvář. Když jsem teď pochopila její vztah k Sebastianovým, bylo mi jasné, že ho v žádném případě neohrozí. Zvlášť když bude moct veškerý ztracený čas a promarněnou energii hodit na triko jedné zaměstnankyni, která se rozhodla jednat na vlastní pěst. „Asi jsem si to dobře nepromyslela.“

„Já se o to postarám.“ Byl to tentýž hlas, který použil tenkrát v zasedačce, aby mě ujistil, že jeho otec ty smlouvy podepíše.

O jeho schopnosti dostát svému slovu jsem teď měla stejné pochybnosti jako tenkrát. „Nemůžeš…“

Utnul mě. „Můžu a udělám to. Smlouvy se podepíšou. Kendra rozumí obchodu příliš dobře na to, než aby se proti tomu stavěla, a otec to podpoří. Nemusíš si dělat starosti. Ať se stane cokoliv, postarám se, aby souhlasil.“

Ještě stále jsem se pokoušela pochopit, odkud plyne to jeho empatické ujišťování, když pokračoval. „Teď dává větší smysl než kdykoliv předtím, abych tuhle spolupráci podpořil.“

Vzpomněla jsem si, proč to dává najednou takový smysl, a srdce mi pokleslo. „Jsi zasnoubený.“

„Tess…“ Vyslovil mé jméno se stejnou bolestí, jakou jsem cítila i já. Jako by ho střelili šípem do prsou a mé jméno bylo stenem, který mu splynul ze rtů, když klesl k zemi.

Než mohl pokračovat, nakoukla do kumbálu žena, kterou jsem znala jen ze svého nedávného internetového pátrání. „Tady jsi. Fotograf vás chce s Kendrou vyfotit.“

Scottova matka si mě změřila pohledem, který naznačoval, že má podezření, že se tady muchlujeme. „Opravdu, Scotte? Dnes večer?“

Vyznělo to téměř tak, jako by kterýkoliv jiný večer mohl svou snoubenku podvádět dle libosti. Kdybych neměla tak mizernou náladu, připadalo by mi to docela komické.

Narovnal se a pohlédl na matku, jako by chtěl říct dej mi ještě minutu. Když se neměla k odchodu, povzdychl si a podíval se na mě. „Ještě jsme spolu neskončili, Tess.“

Když odešel, chvilku jsem vyčkávala. Ne proto, že by mi záleželo na tom, jestli nás někdo uvidí vycházet z kumbálu společně. Bylo mi to popravdě srdečně jedno. Zůstala jsem, protože můj vztek odešel spolu s ním, a já byla jako ochromená. Musela jsem přemáhat nutkání padnout k zemi a plakat.

Nějak se mi podařilo udržet se na nohou.

Vyklouzla jsem ven a došla až ke schodišti.

Když jsem se nakonec dostala do svého pokoje, zavřela jsem za sebou dveře, opřela se o ně zády, svezla se k podlaze a rozbrečela se.

DVA

Scott

Tohle se přece nemůže dít.

Tuto větu jsem si opakoval v hlavě znovu a znovu, zatímco jsem se proplétal davem za svou matkou. Není možné, aby se to dělo. Brzy se probudím ve svém bytě, ve své posteli, s Tessou po boku a tohle všechno se ukáže jen jako noční můra.

Jenže o žádnou noční můru nešlo.

Tohle byl můj skutečný život. Opravdu jsem se nacházel v téhle zasrané situaci. Odtrhávali mě od ženy, které jsem nade vši pochybnost čím dál víc propadal, abych se šel vyfotit se svou snoubenkou, do které rozhodně zamilovaný nejsem (a nikdy nebudu). A jelikož mi celý tenhle slavnostní večírek u Montgomeryových – účastnilo se ho příliš mnoho lidí na to, aby se dal nazývat komorní sešlostí – vnutili bez předchozího upozornění, nemohl jsem nic dělat, nic než se usmívat, kývat hlavou a modlit se, aby se nakonec přece jen ukázalo, že nic z toho není skutečné.

Vážně jsem se potřeboval napít.

Spatřil jsem blížícího se číšníka s podnosem se šampaňským, ale než jsem stačil sáhnout po sklenici, zatáhla mě matka do foyer a pak do koupelny pro hosty, kde za námi zavřela dveře.

„Co to k čertu vyvádíš?“ otázala se a svraštila obočí, nakolik jí to jen botox dovoloval. Byl to nahněvaný výraz, ale jen lidé, kteří byli Margo Leahy Sebastianové nejblíže, by ho dokázali identifikovat. Pro zbytek světa byla nepochybně zosobněním dokonalosti a klidu jako vždy – dlouhé blond vlasy (nabarvené) měla upravené v dokonalém účesu, její rtěnka (pečlivě vybraného odstínu) působila dojmem, že si ji právě nanesla, a její hrdá šíje (zpevněná plastikou) se vypínala do výše. Nikdo by neměl ani tušení, jak soptí.

Ale já ano.

Přivádět matku do tohoto stavu pro mě nebylo nic nového. Už mě to ani nemrzelo, spíš otravovalo. Zvláště proto, že já už tak jako tak dělal všechno, co po mně ona a můj otec chtěli. Dokonce jsem dnes odjel na zasraný venkov na tenhle večírek, aniž bych jediným slovem zaprotestoval, což byla chyba, které jsem právě hořce litoval. Co po mně ještě k čertu chtěla?

A proč jsme se o tom bavili v koupelně?

Naše odloučení od zábavou kypící společnosti mi umožňovalo obout se do ní tak, jak jsem po tom toužil už od chvíle, kdy jsem po příjezdu uviděl Kendru s tím prstenem na ruce, ale zkušenost mi říkala, že by to nestálo za to. Nejlepší bylo matce vyhovět a mít to rychle za sebou. „Myslel jsem, že mě potřebuješ na fotografování.“

„Žádné fotografování se nekoná. Není tu dokonce ani fotograf. Jen jsem tě zachraňovala před sebou samým.“

Došla mi trpělivost. „Nemám náladu na tvoje hádanky, mami. O čem to ksakru mluvíš?“

„Šmajchlovat se v kumbálu se služkou? A navíc dnes večer.“

„Zadrž.“ Už jsem se cítil víc než jen otrávený. Spíš vzteklý. „Tak zaprvé, Tess není služka – ne že by na tom sakra záleželo – ale ať v tom máme jasno. Pracuje s Kendrou.“

Spíš pro Kendru. Na čemž rovněž nezáleželo. Její vysvětlení, proč předstírala, že má ve firmě vyšší pozici, než ve skutečnosti měla, dávalo smysl. Věděl jsem až příliš dobře, k jakým trikům se člověk musí uchýlit a s kým se musí paktovat, aby to v tomhle světě někam dotáhl. Ale přesto mě štvalo, že tentokrát jsem byl tím oklamaným já.

To však neznamenalo, že mezi námi nebylo něco skutečného. Muselo být. Nebylo možné, aby to bylo jednostranné.

„Jistěže pracuje pro Kendru,“ řekla matka s nádechem znechucení ve hlase.

Teď už jsem skutečně zuřil. „A co mělo k čertu znamenat tohle?“

„Něco ti poradím, Scotte.“ Natáhla se, aby mi urovnala kravatu, i když to nebylo třeba. „Drž svoje zálety mimo dům. Tak je snáz udržíš v tajnosti. A ať už si tvoje žena bude o tvých postelových dobrodružstvích myslet cokoli, garantuju ti, že pokud budeš mít pletky s někým, kdo je s ní nějak spojený, žádnou radost z toho mít nebude. Můžeš mít svoje bokovky. Ale stranou. A rozhodně ne na zásnubní slavnosti.“

A to byla ta druhá záležitost.

Odstrčil jsem si její ruku z hrudníku. „Kdy se z dnešního večírku stala zásnubní slavnost?“ V její esemesce stálo večeře s Montgomeryovými. Nic víc. Na její zprávu jsem narazil, když jsem si dnes ráno kontroloval mobil, což bylo až po Tessině odchodu.

Aha. Tak proto tolik spěchala, uvědomil jsem si. Přesto jsem netušil, proč tady Kendra potřebovala Tess, pokud se o nás nějakým způsobem nedozvěděla a nechtěla mě mučit, ale to pravděpodobně nebyl její důvod.

Když jsem se tak nad tím ovšem zamyslel, věděl jsem toho o své nastávající manželce zatraceně málo. A o jejích motivech ještě méně.

Ne, žádná nastávající manželka.

Nicméně měla na ruce ten prsten.

Kurva! Takhle se to přece stát nemůže.

„Řekla jsem ti, kdo tu bude. Co jsi čekal? Jakmile se poprvé objevila na veřejnosti s tím prstenem, bylo to zásnubní oznámení. Samozřejmě že neoficiální. Oficiální zásnubní slavnost uspořádáme později, jen abychom to formalizovali, ne že by to bylo nutné. Dnešní hosté jsou blízcí přátelé rodiny Montgomeryových, takže ti to budou asi ještě chvíli tutlat, ale je to venku. Brzy se to roznese. Takhle to v naší branži chodí.“

Jo, já rozhodně věděl, jak to v naší branži chodí. Už teď jsem se snažil přijít na to, jak tu zprávu pohřbít, než se dostane ven, protože k těmhle zásnubám sakra nedojde.

Moje matka jako obvykle předvedla svůj zatracený talent číst mi myšlenky. „Už se to stalo, Scotte. Souhlasil jsi s tím.“

To bylo předtím.

Teď se můj život obrátil vzhůru nohama, a pokud ve světě existuje nějaká spravedlnost, měly tyto změny všechna má předchozí rozhodnutí zcela anulovat.

Ale já věděl, že takhle svět nefunguje. Dokonce ani pro Sebastiana.

Zvláště ne pro Sebastiana.

*

Měl jsem pocit, že trvalo snad celé hodiny, než hosté odešli. Moji rodiče se odebrali do svého pokoje dřív, což bylo nejspíš jen dobře, jelikož jsem na ně neměl energii. To, co jsem celý večer potřeboval, bylo něco silnějšího k pití.

Pokud jsem ale něco opravdu potřeboval, bylo to promluvit si s Tess.

Nejdřív jsem však musel mluvit s Kendrou, což se bez alkoholu rozhodně neobejde.

V komoře jsem našel číšníky, kteří právě vylévali sklenice šampaňského. Jednu jsem zachránil, kopnul ji do sebe na ex a pak ještě jednu, než jsem se vydal Kendru najít.

Objevil jsem ji opřenou o pohovku, protahovala si krk, jako by dnešní večer protrpěla stejně jako já. Tomu jsem opravdu nebyl ochoten uvěřit.

Za jejími zády organizovala Leila Montgomeryová svým typicky vlídným, leč nesmlouvavým způsobem úklidové povinnosti najatých číšníků. Martin kouřil venku doutník. Déšť už sice polevil, ale on se držel těsně u okna, což svědčilo o tom, že vzduch je stále vlhký a studený.

Kdybych nepotkal Tess, stál bych tam teď s ním, abychom se více sblížili?

Při té představě jsem se otřásl.

Neměl jsem nejmenší zájem se s Montgomeryovými nějak sbližovat, protože, peklo je mi svědkem, se mojí rodinou nikdy nestanou. Jak jsem si mohl někdy myslet, že o takový život stojím? Už jsem si skoro ani nepamatoval, jakým mužem jsem býval, když jsem takové rozhodnutí činil.

Muž, kterým jsem byl nyní, musel najít cestu, jak z toho ven. „Musíme si promluvit.“

Kendra ke mně zvedla unavené oči. Několik sekund váhala, ale pak si povzdechla. „Dobře. Můžeme si promluvit u mě v pokoji.“

Byl bych dal přednost tomu pohovořit si někde jinde, ale uvědomil jsem si, že pokud nechci, aby náš rozhovor někdo vyslechl, jsou naše možnosti nejspíš omezené. I když hosté už odešli, byl dům stále plný uklízeček, Kendřiných rodičů a třech čínských studentů z výměnného programu, kteří tu s nimi momentálně bydleli.

„Fajn,“ řekl jsem a uvolnil jsem si kravatu, ačkoliv jsem si byl jistý, že pocit, že se dusím, s ní nijak nesouvisí. „Veď mě.“

V domě Montgomeryových jsem byl dosud jen jednou a nikdy jinde než v přízemí. Na vrcholu schodiště jsem za ní šel směrem doprava, ale ohlédl jsem se, protože mě zajímalo, jaké pokoje tam ještě jsou.

Oprava, zajímalo mě, která ložnice patří Tess.

„Tví rodiče jsou tady,“ podotkla Kendra, když jsme míjeli jedny zavřené dveře. „Pro případ, že bys to chtěl vědět.“

Nechtěl, ale mohlo se to hodit.

Minuli jsme ještě jedny zavřené dveře, než jedny otevřela. Šla rovnou k posteli, posadila se na ni s koleny skrčenými pod bradou a zvedla ke mně tázavý pohled.

Zavřel jsem za sebou dveře, a aniž bych se namáhal najít si místo, kam bych se posadil, vrhnul jsem se do útoku. „Co to má, Kendro, k čertu znamenat?“

„Cože?“ Tvářila se stejně podrážděně jako já, když na mě s touhle otázku vyrukovala matka.

Ať se jde bodnout. Neměla nejmenší právo být podrážděná. Tohle právo teď náleželo výlučně mně. „Neopovažuj se chovat, jako bys nevěděla, o čem mluvím. Ty se jen tak vynoříš bůhví odkud a oznámíš světu, že jsme zasnoubení, aniž by sis se mnou aspoň promluvila? Tobě se to nezdá poněkud troufalé?“

Věnovala mi upřený pohled. „Protože přece jsme zasnoubení. Ty už jsi zapomněl?“

Popravdě jsme zasnoubení nebyli. Ne, když jsme spolu mluvili naposled. „Pamatuju si, že jsi z oné debaty vycouvala s tím, že potřebuješ čas na rozmyšlenou.“

„A už jsem se rozmyslela.“ Otočila hlavu, aby si mohla sundat náušnici. Ve světle lampy se leskl velký kámen, jenž přispíval jejímu tvrzení o zásnubách.

Zasraný prsten. Byl tak velký, že byl až nevkusný. Spolehněte se na matku, ta ví, jak má vypadat okázalost.

Přejel jsem si rukou po tváři a přinutil se mluvit klidněji, než jsem se cítil. „To bylo před třemi zkurvenými měsíci.“ Dobrá, o moc klidněji to neznělo, ale já byl vytočený na nejvyšší míru. Aspoň hlasitost jsem měl pod kontrolou. „Odešla jsi bez jediného slova. A když jsem se s tebou před pár týdny snažil spojit, abych zjistil, co se sakra děje, nejenže jsi neodpověděla, ale jednoduše jsi zmizela.“

Rozhodila frustrovaně rukama. „Protože jsem potřebovala čas na rozmyšlenou! Bez jakéhokoliv nátlaku!“

„Nedělej, jako bych na tebe bůhvíjak tlačil.“ Moji rodiče možná ano, ale neměla právo hrát si na to, že je pod strašlivým tlakem. Měla v téhle záležitosti mnohem větší volbu než já.

Práskla náušnicemi na noční stolek a věnovala mi pohled, kterým říkala, že se chovám jako strašný blbec. „Už jen tvá existence představovala nátlak. Jakákoliv zmínka o jméně Sebastian – a jméno Sebastian je v New Yorku na každém kroku. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo tohle hrozivé rozhodnutí, které mi mělo změnit celý život. Dusila jsem se, Scotte. Musela jsem zmizet, odříznout se od všeho a ode všech, abych dokázala myslet aspoň trochu s čistou hlavou.“

Byl jsem si velmi dobře vědom, jak těžké je utéct před jménem Sebastian.

I tak jsem si nemohl pomoct, abych její reakci na to, co se jí předkládalo jako šance, která přijde jednou za život, nepovažoval za projev hysterie a rozmazlenosti.

Ani o jedno z toho mi ve skutečnosti nešlo a ani jedno z toho nepředstavovalo důvod, proč jsem chtěl zuřit. A já rozhodně zuřit chtěl. „Tak ses tedy rozhodla. Fajn. Ale ve chvíli, kdy jsi k tomu rozhodnutí dospěla, jsi o něm měla se mnou mluvit. Abych věděl, co se bude dnes večer dít, když jsem dostal pozvánku – přesněji řečeno povel – abych se sem dostavil. Vešel jsem do toho úplně naslepo, Kendro. Ty jsi měla na ruce ten prsten, všem jsi ho dávala na odiv. Představovala jsi mě svým zaměstnancům a přátelům jako svého snoubence. Já to pozvání dokonce ani nedostal od tebe. Doslechl jsem se o něm od své matky. Co to má jako sakra být?“

Pokrčila rameny. „Prakticky vzato mě o ruku požádala ona.“

„O to tady kurva nejde.“ Už jsem skoro neovládal křik. Já sám jsem se už skoro neovládal. Chtěl jsem prorazit pěstí zeď. Nebo něčím hodit. Nejlépe tím nabubřelým prstenem. Kdyby ho Kendra měla v té chvíli na ruce, tím líp.

Můj vztek musel být zřejmý, protože se Kendra skutečně tvářila omluvně. „Podívej. Nevím, co ti vlastně tolik vadí. Tvá rodina mi představila nabídku, za kterou jsi v té době plně stál i ty, a já ji teď přijala. Tví rodiče se rozhodně tvářili nadšeně, že jsem řekla ano. Neuvědomila jsem si, že o tom musíme hluboce diskutovat i my dva. Co na tom ve skutečnosti záleží? Už jsme si jasně řekli, že v našem manželství si budeme každý šoustat, s kým se nám zamane. A mě nenapadá nic dalšího, na co by tohle partnerství mohlo mít vliv, tak proč by to vůbec mělo něco měnit?“

„Prostě mění.“ Měla právo cítit se zmateně. Já se tak cítil taky. Nedá se říct, že bych si kdy myslel, že se budu ženit z lásky. K čertu, vždyť já ani nevěděl, co to láska je. A když jsme uzavřeli dohodu, že můžeme šoustat, s kým budeme chtít, skutečně neexistoval žádný důvod, proč by naše manželství mělo mít na můj současný životní styl nějaký vliv.

Tak jsem aspoň uvažoval v době, kdy jsem na to všechno přistoupil.

Ale teď tu byla Tess.

„Počkej. Ty z toho chceš vycouvat?“ Kendřin výraz svědčil o tom, že tahle možnost ji vůbec nenapadla.

Chytrá odpověď zněla ne. Chytrý plán spočíval v tom držet se původní dohody. V žádném případě nebylo nic chytrého na tom zahazovat své životní plány kvůli ženě, kterou jsem znal teprve tři týdny.

„Popravdě ano. Chci.“ Takže chytrost vzal čert. Byl jsem upřímný.

Svraštila obočí. „Ale co s…“

„Já vím,“ skočil jsem jí do řeči. „Vím, co je v sázce, sakra. Nepotřebuju, aby mi to někdo připomínal.“ Tohle jsem měl dennodenně na talíři od svých rodičů. Nepotřeboval jsem to slyšet ještě od své nastávající.

Potenciální nastávající.

Ani s tímto přívlastkem mi z toho slova nebylo o nic méně na zvracení. Když jsem teď přiznal, že uvažuju o změně naší dohody, projevila naštěstí Kendra větší pochopení. „Dobře. Co tedy vlastně potřebuješ?“

Potřeboval jsem si urovnat myšlenky. Potřeboval jsem se zbavit romantických představ, které se očividně zakládaly na chtíči. Potřeboval jsem se přestat chovat jako idiot.

Potřeboval jsem si přestat myslet, že to, co potřebuju, je Tess.

„Potřebuju čas,“ zopakoval jsem jako ozvěna tatáž slova, která vyřkla Kendra onoho dne, kdy mí rodiče toto spojení poprvé navrhli. Ne, že by čas mohl na celé situaci něco změnit, ale dnes večer jsem se s ní o tom už dál bavit nechtěl. Nemohla napravit to, co jsem potřeboval, aby napravila, ani kdybychom debatovali donekonečna.

Nebyl jsem si jistý, jestli to vůbec napravit jde.

„Kde je můj pokoj?“ zeptal jsem se, protože jsem se najednou cítil hrozně unavený.

„Oba spíme tady,“ oznámila a postavila se.

„To si ze mě děláš srandu.“ Až teď jsem si všiml, že u protější strany postele stojí můj kufr. Přebral si ho komorník, hned když jsme přijeli. Předpokládal jsem, že ho zanesl do mého vlastního pokoje. Nešlo o to, že bychom si Kendra a já potřebovali před někým na něco hrát. Její rodiče i moji rodiče věděli, že se jedná o sňatek z rozumu, který se nezakládá na vzájemné přitažlivosti. Proč nás tedy proboha ubytovali spolu?

„Nemusíš se tvářit tak znechuceně,“ sykla a vysoukala se ze šatů. „Už jsme spolu přece šoustali, nebo jsi na to zapomněl stejně snadno jako na naše zasnoubení?“

„To bylo za naprosto odlišných okolností. My nejsme ani přátelé, Kendro.“ Přestože byla svlečená do spodního prádla, díval jsem se jí do očí. Nešlo o to, že by neměla pěkné tělo, a ta noc, kterou jsme spolu strávili, byla poměrně hezká. Prostě jsem jen neměl zájem. „Nebudu s tebou spát.“

„No, žádné další pokoje tu nejsou,“ řekla, vytáhla ze zásuvky šatní skříně pyžamo a s prásknutím ji zavřela. „Pokoje v protějším křídle obsadila ta ujgurská trojčata. Pak jsou tu tvoji rodiče a Tess; víc pokojů už nemáme.“

Takže Tess je v tomhle křídle. Ty zavřené dveře, kolem kterých jsme prošli. To poznání mi zadrnčelo až v páteři, jako anténa, která zachytí příchozí signál, nebo spotřebič zapojený do zásuvky.

S kufrem jsem se vůbec neobtěžoval. Nebylo v něm nic, co bych opravdu potřeboval. Opustil jsem Kendřin pokoj se slovy: „Vyspím se na gauči.“

Spát na gauči bylo to poslední, co jsem měl v úmyslu.

TŘI

Tess

„To jako vážně?“ řekla jsem nahlas prázdnému pokoji, když se ozvalo zaklepání na dveře. Tou dobou jsem ležela na posteli s žínkou přes oči, která, jak jsem doufala, měla minimalizovat jakékoliv stopy po pláči. Stále jsem ale vnímala, co se dole děje.

Nebo spíše neděje.

Vstupní dveře se přestaly otvírat a zavírat. Už dobrých dvacet minut nebylo zvenku slyšet žádné hlasy ani startující motory. Večírek evidentně skončil.

Což znamená, že Kendra má možnost ignorovat mou prosbu, aby počkala do zítřka, a místo toho mi klepe na dveře.