Tlumočníkova dcera

Přeložila Alena Amchová

Copyright © Teresa Lim, 2022

First published as The Interpreter’s Daughter in 2022 by Michael Joseph, an imprint of Penguin Books. Penguin Books is part of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Alena Amchová, 2023

ISBN 978-80-249-5006-8

Obsah

Úvod

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

Poznámky

Pro Nicka a Violet

Rodokmen

Poznámka autorky

Přepis čínských slov: Všechna místní jména jsou přepsána latinkou podle systému Wade-Gilles, který se používal v době, kdy žil můj pradědeček.
Jediné výjimky jsou v případech, kdy existují běžnější formy jmen, například provincie Kanton namísto Kwangtung nebo Ta-lian místo Ta-lien. Pokud se o místech zmiňuju v současném kontextu, ponechávám zažité názvy. Jména dynastií jsou, myslím, méně matoucí, když je ponechám v Pinyin. Jména mých předků byla v rodinné genealogii přeložena do Pinyin a nechala jsem je beze změny.

Čínská příjmení: Připomínám, že u čínských jmen se tradičně dává na první místo příjmení a teprve pak jméno. Křestní jména bývají většinou dvě a já jsem je spojila pomlčkou, například Law Čchuan-jie-e.

Jména a termíny běžně používané v minulosti zůstaly beze změny kvůli autentičnosti. Stejný přístup jsem zvolila při citaci z knih napsaných před tím, než část jejich terminologie začala být pro mnohé lidi urážlivá.

Singapurský krab na chilli

Kup dva velké živé kraby a rozčtvrť je.

Rozdrť na kaši kus zázvoru velký jako palec, dvě hrsti šalotky, čtyři stroužky česneku a dvě červené, opravdu červené čili papričky.

Zahřej ve woku lůj, přidej směs a míchej, dokud nezačne vonět.

Zesil plamen a rychle opeč kraby. Přidej misku vody, lžičku cukru a trochu sojové omáčky, ostře pálivý čili olej a tolik kečupu, aby barvy ožily a byly tak rudé a rozzlobené jako opékaný krab a tak divoké jako touha nebo lítost.

Zahusti rozšlehaným vajíčkem a podávej.

Úvod

Jednoho chladného rána v posledním únorovém dni roku 1992 jsem poprvé v životě dorazila do Británie, abych tu bydlela se svým anglickým manželem a naším tříletým synem. V Londýně bylo přesně takové pošmourno a vlhko, jak mi všichni tvrdili.

Odjeli jsme ze země plné usměvavých lidí. Vzduch tam byl teplý a naše malajská hospodyně upletla našemu synkovi dárek na rozloučenou, svetr barvy tak zářivé a optimistické jako obloha nad našimi hlavami. Jeho jasná nebeská modř se však nehodila do Londýna, kde na dětských hřištích vládla námořnická modrá, a pokud měl člověk štěstí, obloha časného jara byla pokrytá špinavě bílými mraky.

Nastěhovali jsme se do jižního Londýna do domu obráceného na sever, z něhož někdo nedávno ukradl většinu nábytku a kde přestal fungovat kotel. Bylo mi přes pětatřicet a už se mi hůř přizpůsobovalo nové kultuře. Všechno mě překvapovalo a připadalo mi obtížné.

Myslela jsem si, že mluvím a rozumím anglicky, protože moje vzdělání v Singapuru probíhalo pouze v angličtině. Jenomže to nebyl tenhle bohatý, různorodý jazyk s množstvím regionálních přízvuků a hovorových výrazů. Nerozuměla jsem manchesterskému přízvuku telefonistky v British Gas ani instalatérům, kteří přišli opravit kotel. Až po chvíli mi došlo, že „Dobrej“ je vlastně pozdrav.

Když k nám jednou přišel na oběd synkův kamarád ze školky s maminkou („My přímo milujem čínský jídlo“), nedokázali pozřít mou smaženou rýži se spoustou husté, tmavé ústřicové omáčky. Jindy jsem dovezla syna na oslavu narozenin jednoho spolužáka ze školky a děti
si nahlas šeptaly: „To je Victorova máma. Je Číňanka.“

Tohle byl můj domov a já chtěla zapadnout. Byla jsem odhodlaná alespoň vypadat, že jsem součástí západní kultury, přestože každičký kousek mého těla protestoval, když jsem se spolu se synem ocitla v šatně místního plaveckého bazénu. Na nikoho jsem se nedívala a snažila se při převlékání z mokrých plavek vypadat pokud možno nonšalantně. Než jsem si natáhla kalhotky, podprsenku, tričko a džíny, stála jsem chvíli před ostatními matkami a jejich dětmi úplně nahá. Slyšela jsem totiž, že to tak Evropanky dělají. Ale ouha, nebyla jsem v té správné evropské zemi. V šatně zavládlo hrobové ticho.

Člověk cizí zemi okamžitě nerozumí, ačkoli jejím jazykem plynně hovoří.

Pokud šlo o mě, na všech večírcích, které jsme v Londýně navštívili, mohli hosté klidně mluvit svahilsky. Já přijela teprve nedávno a neměla jsem ani ponětí o drbech z Westminsteru, o nejnovějších komicích a hudebních skupinách, o televizních programech. Nikdo nejevil zájem o jihovýchodní Asii. Jako kdyby ta část světa byla naprosto irelevantní. Na jedné slavnostní večeři v Dulwichi seděl kousek ode mě mladý anglický právník, kterého překvapilo, že Singapur kdysi býval britskou kolonií. „Vážně?“ zeptal se.

Chlad a úzkost těch prvních let mi rozzářily a usnadnily e-maily sestřenic, které si taky vzaly muže z neznámých chladných zemí. Z Austrálie mi psala Freida, z Německa Linda a ze Švédska Delice. Jejich jména byla stejně jako to moje pozůstatkem evropského
impéria.

Posílaly mi do chladné pracovny recepty, které mě zahřály jako závany žhavého vzduchu a přinášely mi vzpomínky na jásavé barvy a vedro, připomínaly vůně a chutě, po nichž jsme toužily, a všechny čtyři jsme v duchu vychutnávaly smaženou rýži laksu a polévku goreng, jasně oranžově zbarvené příslibem vřelosti a naděje.

Napadlo mě, že by z toho mohla vzniknout kuchařka. Nazvaly bychom ji „Čtyři sestřenice“ a předvedly bychom v ní, jak nám tradiční jídla pomohla překonat stesk po domově a jak jsme přizpůsobily singapurské pokrmy ingrediencím, které jsou k dostání v hamburském Isemarktu, stockholmském marknadu a na farmářských trzích a v supermarketech ve Fremantlu a jižním Londýně. Ale moje sestřenice to nijak nenadchlo. „Třicet receptů od každé? Ty ses zbláznila!“

Ale já to nehodlala vzdát. Zoufale jsem hledala, čím se zaměstnat, toužila po pokojné činnosti kromě každodenních záležitostí, protože právě běžná rutina mi připomínala, že jsem daleko od domova. Tohle byl projekt, pomocí něhož bych mohla být blízko všemu, co tak důvěrně znám. Třeba bych mohla své sestřenice přesvědčit, kdybych nejdřív napsala předmluvu o člověku, jehož krev nás všechny spojuje? Kuchařská kniha by tak byla spíš rozsáhlým pojednáním o naší široké rodině. S Lindou a Freidou máme společnou babičku, jejíž mladší sestra byla Delicina babička. Jsme tedy sestřenice z prvního a druhého kolene a máme společného pradědečka z matčiny strany.

Skoro nic jsme o něm nevěděly kromě toho, že v sedmnácti letech odjel z Číny do Singapuru a své dcery miloval právě tak jako syny, a to bylo u Číňana jeho doby skutečně mimořádné. Usoudila jsem, že by stálo za to o něm zjistit něco víc, jenomže jeho děti už nebyly naživu a jeho vnoučatům, mým strýcům a tetám, se nevybavovalo nic než pár mlhavých vzpomínek.

Nejvíc si pamatovala moje matka. Byla nejstarší z vnoučat, kdysi bydlela v jeho domě a já její historky znala. Když jsem byla malá, pořád jsem ji prosila, aby mi ty příběhy vyprávěla. Vyrůstala jsem jako jedináček a celý den byla sama doma s kuchařkou, kterou stejně jako mě fascinovalo matčino dětství trávené ve společnosti mladších sourozenců, bratranců a sestřenic, plné her a rošťáren.

Byly to jen drobné příhody, ale matka měla i fotografii. V té době jsem neměla tušení, že to je stopa, která mě za pár let zavede do knihoven a archivů v Británii a Asii a díky ní budu sledovat plavbu našeho pradědečka z Kantonu do Singapuru a přitom přemítat o své vlastní cestě do jiného exotického města – Londýna.

Zjistila jsem, že jsem v naší rodině jedna z dlouhé řady lidí, kteří opustili svůj domov. Moji předci ale byli nuceni vystěhovat se ze svých domovů kvůli těžkým okolnostem, kdežto já jsem jela do Británie v pohodlí a v mírových časech. Rodinná historie emigrantů se táhla nazpátek daleko za dobu mého pradědečka.

Začalo být jasné, že jestli chci zjistit o svém pradědečkovi něco víc, budu se muset seznámit s dávnými hladomory a zapomenutými válkami ve východní Asii vyvolanými imperialismem, protože měly na mou rodinu ohromný dopad. Málokdo z nás unikne před událostmi, které vejdou do historie, i když se odehrají daleko od nás. Moje rodina měla pocit, že je v bezpečí, daleko od tlaku vzrůstajícího po celém světě, ale události vybuchly přímo na prahu jejich domova.

Předmluva ke knize receptů se v průběhu mnoha let rozrůstala, až mě dovedla na další nečekané místo. Když jsem se vydala pátrat po našem pradědečkovi, neměla jsem nejmenší tušení, že mé hledání skončí u pratety, jeho nejmladší dcery. A právě ta je jádrem našeho příběhu.

Jako malá jsem o ní vůbec nevěděla. Když mi bylo osm, vrátila jsem se jednou ze školy plná dramatického vyprávění spolužačky o strašlivých, tragických osudech její rodiny v Singapuru za druhé světové války. Nemáme nějaké podobné příběhy? zeptala jsem se s nadějí v hlase maminky. Řekla, že ano, že se stala nějaká nešťastná událost, v níž byla zapletena její teta, tedy moje prateta. Nic dalšího mi o tom však nepověděla. A to málo, co mi sdělila, bylo tak kusé a strohé, že mě nelákalo se dál vyptávat. Zklamalo mě to. Něčím takovým svou novou krvežíznivou kamarádku neohromím.

Teprve po letech, když jsem na fotografii uviděla svou pratetu, mladou a krásnou, probudila se ve mně znovu zvědavost.

Už jsem nebyla malá holka, a tak jsem tentokrát na matku tlačila a kladla jí otázky. Dostalo se mi odpovědí, ale i vytáček. Začala jsem mít dojem, že tenhle příběh se nikdy nedozvím celý. Chyběla v něm ta žena na fotce, člověk z masa a kostí.

Její obrázek se mi začal vyjasňovat, když jsem se pustila do pátrání v pradědečkově minulosti. Byla jeho nejmladší dítě a snila o tom, že prolomí stoleté tradice, které svazovaly a tížily čínské ženy. Věřila, že se dokáže změnit, když bude mít anglické jméno a anglické vzdělání. V sedmnácti letech se zapsala na anglickou základní školu a v roce 1932 začala studovat na univerzitě v Hongkongu jako jediná žena, která tam nastoupila rovnou ze Singapuru. Nepředpokládala, že se na člověka někdy vrhne vyšší moc a překazí mu plány.

Zvolila si anglické jméno Fanny Law, které má vytesané na náhrobku, ale když zemřela, byla stále ještě pevně připoutaná k čínské tradici. V té době už však existoval most mezi ortodoxním a moderním myšlením, který vybudovala pro příští generace žen v naší rodině, a ty už hleděly stále kupředu.

A přesto Fanniny neteře a synovci, moje tety a mí strýcové, o ní nikdy nechtěli mluvit. Díky nim jsem zjistila, že příběhy, které se v rodinách nevyprávějí, dokážou přetvořit to, co je v nich skryto. V mé rodině to nebyla úmyslně zamlčovaná tajemství, ale příliš bolestné skutečnosti, jimž nikdo nechtěl čelit.

Vlastně jen díky detektivní práci, šťastné náhodě a laskavosti cizích lidí jsem se dostala k obyčejnému a zároveň neobyčejnému životu své pratety a k jejímu světu zapřisáhlých starých panen, manželů – duchů a feministek z pracující třídy, které žily v jižní Číně devatenáctého století. V mém pátrání bylo takové množství šťastných náhod, až mě to mnohokrát přimělo k přesvědčení, že Fanny chce, aby její příběh byl napsán. Na poslední chybějící dílek skládačky jsem však musela čekat až do samotného konce své pouti do minulosti.

Při rekonstrukci Fannina příběhu jsem si uvědomila, že vzpomínání je vlastně svým způsobem kouzlo. Když si něco vybavujeme, možná jen letmo a zběžně, prokazujeme úctu životu člověka v našich myšlenkách, jakkoli krátkému a nenaplněnému, všednímu nebo ubohému. Potvrzujeme skutečnost, že existence každého jedince má velkou váhu.

A ze všeho nejzásadnější je kontext. Bez něj nemůžeme žádnému životu plně porozumět. Abychom zrekonstruovali minulost mé pratety, musíme nejprve znát její rodinu, dobu a okolnosti, za nichž její příbuzní žili, závažné konflikty, které vedly ke druhé světové válce v Singapuru a nakonec i k rodinné tragédii.

Stále mě provázelo klišé, že každý příběh je součástí několika dalších, a Fannin samozřejmě začal dávno před jejím narozením. Nejprve bylo zapotřebí podívat se na příběhy jiných lidí (dokonce i na část toho mého). Byl tu její otec, náš pradědeček, přistěhovalec do Singapuru, východiska tohoto memoáru. Jedinou jistou informaci o něm jsem čerpala z fotografie. Na počátku jsem měla pouze tu fotografii a nic jiného.

Než začala moje maminka zapomínat, nechala udělat kopie toho pečlivě opatrovaného snímku pro všechny příbuzné, kteří byli ještě naživu, a originál schovávala pro mě. Je nalepený v kartonových deskách a na spodním okraji má čínskými znaky vyražené jméno ateliéru. Připsala k tomu místo a rok: „Hongkong, 1935“. A právě tam budu muset začít.

1

Uplynulo půlstoletí od chvíle, kdy můj pradědeček doplul z Číny do jižních moří neboli Nanyangu na ostrov v tropech, kde krysy jsou velké jako kočky a ve stropních trámech se kroutí a množí stonožky a v celých chumlech padají na hlavu nic netušícím lidem. Zestárl a bez své ebenové opiové dýmky si připadá ztracený. Touží se vrátit domů umřít.

Shromáždil své dcery a skoro všechna vnoučata (synové museli zůstat na ostrově), aby s ním pluly na parníku ze Singapuru do Hongkongu. Na své poslední cestě domů je chce mít nablízku.

Naplánoval, že všichni zůstanou pár dní, prohlédnou si Hongkong a pak pojedou vlakem z Kau-lungu do Kantonu. Odtud se pak vydají do jeho rodné vesnice a naposled se s ním rozloučí.

V Hongkongu dostane nápad. Tuhle chvíli by si měli připomenout fotografií. Někdo si všimne ateliéru nazvaného Zdroj krásy (majitele možná inspirovala jeho manželka, nebo pravděpodobněji milenka) a všichni se hlučně nahrnou dovnitř. Jako nějaký dar s sebou přinášejí starého muže s holí. Starší ženy se pouští do hlasitého vyjednávání o ceně rodinného portrétu a děti se mezitím rozběhnou po obchodě. Jestli budou majitele dostatečně rozptylovat, třeba bude fotografie levnější.

Podle jejich nemoderního oblečení a přízvuku fotograf okamžitě pozná, že jsou Kantoňané z Nanyangu, kteří emigrovali do Malajska, ale neohrnuje nad nimi nos. Píše se rok 1935. Hongkong se konečně hroutí kvůli následkům velké hospodářské krize, zatímco Japonci nepříjemně blízko znovu agresivně ohrožují Čínu. Obchodu se nedaří.

Zhluboka si povzdychne a šikovně zvládá nekonečné otázky mladých mužů, zvědavých na jeho fotoaparát, otravné děti, které skoro převrhly reflektory, i neutichající hlučné, vysoké hlasy upovídaných mladých žen.

„Dívejte se mi na ruku, dívejte se, dívejte, dívejte,“ a pak puf! záblesk, oblak prachu a moje rodina je navždy zvěčněna. Úplně napravo ve vestě moje matka, mé tety mladé a svěží v cudných čínských šatech, mí strýcové, překvapivě pohlední ve vypůjčených lněných sakách, a starší ženy s výrazem smířeného čekání na tvářích. Malé děti teď vypadají jako andílkové.

Všichni se uctivě rozmístili kolem starého muže, své pohasínající hvězdy – dědečka mé matky a mého pradědečka, bývalého tlumočníka v úřadech britské kolonie v Malacké úžině (v Úžinových osadách – Straits Settlements). Sedí na ratanové židli, drobný a křehký v prošívaném čínském županu a hedvábných botách. Má zkřížené nohy a ruce složil do klína. Stále ještě vyzařuje autoritu, i když jeho oči jsou už téměř prázdné, zamlžené životními zkušenostmi a návykem na opium.

Jeho nejstarší dcera, má babička, stojí za ním ve světlých šatech zvaných čcheongsam, tmavé vlasy má přísně sčesané dozadu, takže vyniká její nádherné čelo, bledé a nesmiřitelné jako křídový útes. Napravo od ní stojí její nejmladší sestra Fanny, teprve osmadvacetiletá, otcovo nejmilejší dítě.

Má prateta Fanny se dívá přímo do objektivu, krátké černé vlasy shrnuté z oválného obličeje. Tmavé hedvábné šaty jsou poseté vzorkem, který kupodivu vypadá jako droboučké plátky vodního melounu. Na levém zápěstí lze zahlédnout tenké zlaté hodinky. Oči jí září, tvář má výraznou. Maličko nakloněnou hlavou jako by vyjadřovala naléhavou prosbu. Určitě vidíte, proč mi připadala tak neodolatelná navzdory tomu, že naše rodina na ni chtěla zapomenout.

Všichni jsme pouhým podtextem dějin, které se nedají vymazat. Někdy je historie jen odbočka. Jindy přepisuje příběhy našich životů.

Kdybych měla hádat, řekla bych, že stařec na fotce, náš pradědeček, vypadá asi tak na sedmdesát. Někdy musí člověk skočit do neznáma a doufat, že poletí.

Když to odečtu od data na fotografii, vychází mi, že se narodil v roce 1865. Stalo se to na místě zvaném „Nový Okrsek“ (Sun Wui1). To jméno dostal v roce 420 našeho letopočtu, kdy Čína procházela dalším periodickým otřesem. Dynastie Východní Ťin právě skončila a hranice mezi prefekturami začalo honem vyznačovat nové království, které si zakrátko to označení skoro nezasloužilo.

Rok 1865 byl celkem klidný, ačkoli přecházející desetiletí byla bouřlivá. Proběhla druhá opiová válka a tragické povstání tchaj-pchingů. Narození mého pradědečka určitě ve vesnici Leong Kai přivítali s velkým nadšením. Byl prvním synem v nejužší rodině a dalším mužským potomkem klanu Leongů, který po celá staletí žil v kantonské deltě.

Tato delta, zvaná také delta Perlové řeky, je úžasné místo, tak obrovské, že si člověk představuje, že ho příroda musela tvořit celá tisíciletí.
Ve skutečnosti je to umělé prostředí vytvořené člověkem.

Zpočátku to byla široká a mělká zátoka, napájená mnoha řekami, kde často docházelo k záplavám. Místní obyvatelé bojovali s velkou vodou a na břehu řek stavěli hráze. Mezi desátým a sedmnáctým stoletím, od dynastie Sung do dynastie Ming, bylo vybudováno více než tisíc kilometrů hrází.2 Ty pak donutily řeky, pomalu plynoucí směrem k nížině, aby dotekly ještě o něco dál a nános bahna a písku odložily v říčním ústí. Dále po proudu se přirozeným způsobem vytvářely dlouhé a úzké písčiny. Rolníci je zvětšovali pomocí kamení a naplavenin a zpevňovali kořeny pěstovaných luštěnin. V průběhu dvou tisíc let trpělivá péče nespočetných párů rukou postupně propojila jednotlivé písčiny v deltu o rozloze deset tisíc čtverečních kilometrů,3 větší než Portoriko.

Z lidí žijících v deltě se postupem doby stali vynikající zemědělci. Na jejich políčkách nepřišlo nic nazmar. Obhospodařovali svou půdu tak pečlivě, že jim dávala dvě, někdy i tři sklizně rýže ročně.4 Později vyráběli téměř patnáct procent světové produkce surového hedvábí.5

Avšak právě obrovská rozloha a úrodnost delty byly příčinou její zkázy. Přitahovala uprchlíky před hladomorem a válkou. Nejprve se sem vešel každý. Později už tomu tak nebylo.

Na počátku devatenáctého století byla Čína bohatší než Británie či Francie6 a do těchto dvou zemí vyvážela obrovské množství porcelánu, čaje a hedvábí. Získala zázračné plodiny z Nového světa – maniok, arašídy a čirok, které rostly na místech, kde se jiným plodinám nedařilo. Díky hojné potravě a obchodu se zahraničím žilo v Číně víc lidí a měli delší život. V průběhu osmnáctého století se populace Číny zdvojnásobila ze 150 milionů lidí na 300 milionů. Do roku 1850, patnáct let před narozením mého pradědečka, vzrostl počet obyvatel na 430 milionů.7

Jenomže půda, která se dala obdělávat, nebyla nekonečná. Kdysi nasycené a spokojené obyvatelstvo začalo hladovět a projevovat nesouhlas. Mandžuští cizinci, kteří tehdy Číně vládli, těžkou situaci obtížně zvládali. Zemi řízenou dynastií Čching, přebujelou z nedávné prosperity a prolezlou korupcí, obléhali západní imperialisté, kteří chtěli získat přístup na čínský trh. Navíc se potýkali s rozsáhlými tuzemskými nepokoji.

Nejhorší z povstání bylo nazvané „Velký mír“ neboli „Tchaj-pching“, což je ironie. Začalo v roce 1850 na jih od kantonské delty a historici mu říkají „nejvražednější občanská válka v celé historii lidstva“.8 Rozšířilo se směrem na sever až do Pekingu. Skončilo v roce 1864 a bylo při něm zabito 30 milionů lidí. Při bojích mezi povstalci a císařskou armádou bylo vypáleno mnoho vesnic a obrovské plochy zemědělské půdy ležely ladem.

„Jaké to v tvojí vesnici bude, dědečku?“

U stolu pro deset lidí se jich v hongkongské restauraci v roce 1935 mačkalo čtrnáct. Měli za sebou celodenní prohlídku města. Pro Kantoňany má jídlo velký význam. Na památku nějaké události si společně dávají něco speciálního – selátko, pečenou kachnu, grilované vepřové. Je to rituál těch, kteří mají v genech zkušenost
s hladomorem. Za den nebo dva nasednou na vlak a vydají se do Sun Wui a dědečkovy rodné vesnice Leong Kai. Od té chvíle už budou ve společnosti široké rodiny. Teď v Hongkongu jsou v tomhle užším kruhu naposledy sami.

„Je to nejkrásnější místo na světě,“ odpoví a odloží si jídelní hůlky na misku s rýží. Celé dlouhé roky pracoval v cizině a jako každý emigrant ve dne v noci snil o chvíli, kdy se vrátí zpátky na místo, s nímž je spjat pupeční šňůrou. Kdykoli zavře oči, vidí nesčetná rýžová políčka, tetelící se v horkém vzduchu jako zelené a stříbrné moře.

Bylo to místo základních barev.

Začátkem léta dozrávalo na stromech liči a zdobilo vesnice červenými plody, na podzim zářily oranžové persimonky, v zimě svítily na větvích mandarinky jako miniaturní sluníčka a na jaře byly stromy obsypané spoustou malých žlutých švestiček.

Tyhle jásavé barvy se odrážely ve vodě, která byla všude kolem. V průběhu staletí lidé v deltě zjistili, že jejich ekosystém nejlépe funguje, když téměř polovinu území tvoří vodní plochy.9 Na nich pluly odrazy modré oblohy a ovoce na stromech rostoucích na hrázích.

„Měli jsme rybníky plné ryb, člověk tam mohl ponořit ruku a jednu si vytáhnout,“ chlubí se stařec a jeho vnoučata si ho nevšímají, protože
se hádají o poslední kousky pečeného vepřového. Ale pak se někdo z nich zarazí a zeptá se: „Tak proč jsi odtud odešel?“

Někdy mezi polovinou šestnáctého a devatenáctého století prošla severní polokoule chladným obdobím, nyní známým jako malá doba ledová. V Evropě skončila v roce 1850,10 ale v Číně vydržela až do devadesátých let devatenáctého století. Charakterizovaly ji studené zimy a chladná léta.11 Počasí se chovalo netypicky. Monzuny byly narušené, déšť se nedostavil.

V roce 1873 nastalo v severní Číně sucho, které o tři roky později způsobilo nejhorší hladomor v historii čínského císařství. Než katastrofa v roce 1879 skončila, zahynulo v provinciích Šan-si, Honan, Šan-tung, Chihli (nyní Hebei) a Šen-si deset milionů lidí.

Mandžuské císařství nedokázalo krizi řešit. Jeho obilnice už byly dávno prázdné, případně plné špatně uskladněného obilí, které se zkazilo. Jak vzrůstal počet mrtvých, britští misionáři a kupci v Číně měli pocit, že už se nemohou dál na stupňující se tragédii dívat a nic proti ní nepodniknout.

Vytvořili tedy výbor pro Fond na pomoc hladovějícím v Číně. Aby získali peníze, přeložili čínskou brožuru a vydali ji v Londýně, ilustrovanou dřevořezy čínského umělce.13

Kopii brožury lze stále vidět v londýnské Škole orientálních a afrických studií (School of Oriental and African Studies). Škola je nabitá energií zapálených mladých lidí a často se tam ozývají útržky melodií, když se na nějakém notebooku spustí program, nebo bouchnou o stůl knihy, signalizující začátek odpolední dřiny. Když jsem však obracela stránky brožury, zavládlo kolem mě ticho.

Na první stránce jsou podivné černobílé dřevoryty, které vypadají celkem neškodně. Človíčkové se šikmýma mandlovýma očima tu zdánlivě pilně staví dům. Jenomže ve skutečnosti ho rozebírají, aby ho kousek po kousku rozprodali. Nechají si pouze doškovou střechu, kterou pak snědí.

Jak rytiny pokračují, výraz na tvářích drobných postaviček se mění z relativního klidu ve znepokojení a pak hrůzu – tři lidé oblečení jako vandráci se dlouze loučí s malým chlapcem, zatímco vedle něj klidně čeká pěkně oblečený muž, aby si ho odvedl; manžel je zoufalý, když najde svou ženu oběšenou na trámu, a zatím se v pozadí jeho soused vrhá po hlavě do rozbouřené řeky. Na jiné stránce dva spoře oblečení muži sedí na bobku a nožem okrajují maso z mrtvoly. Ve vykáceném lese bloudí jako živé mrtvoly muži podobní kostrám, tmavý kal pod nohama: „Pro mrtvoly nejsou rakve ani vykopané hroby. Jejich krev se vsakuje do bahna, jejich kosti se povalují všude kolem.“14 Podtitulek nic neskrývá.

Lidé začali tyto severočínské provincie opouštět. Do konce roku 1876 se více než deset milionů lidí z pěti nejhůře postižených provincií přestěhovalo do provincie Jiangsu na sever od Šanghaje. Podle tehdejších zpráv se silnice černaly uprchlíky.15

Ty, kteří vydrželi několik ničivých let, nakonec vyhnala z jejich domovů zima roku 1878, kdy z hor sestoupili vlci a velké smečky napadaly vesnice. Vrhaly se na miminka, děti a slabé lidi.16

Daleko na jihu v pradědečkově provincii Kanton se k dominovému efektu migrace ze severu přidružily zvláštní místní meteorologické problémy. Stejná mocná klimatická síla, která vysoušela sever, přinesla na jižní pobřeží záplavy. Povodně postihly i oblast, kde žil Law a jeho rodina a kde lidé už beztak bojovali o přežití.17 Povstání tchai-pchingů zničilo řadu farem na jihu země a půda, která zůstala, byla po dlouhých letech příliš intenzivního hospodaření vyčerpaná. A teď povodně zaplavily i tato pole.

Neustávající déšť spláchl celé vesnice. Těla, která nikdo nehledal, plula v záplavě. Když se zdálo, že už hůř být nemůže, zčistajasna se objevila hejna kobylek a spousta myší. Škůdci sežrali vše, co ještě zbylo.

Spolu s nedostatkem jídla nabývaly zvěsti ze severní Číny na děsivosti – zoufalí otcové prodávali své syny a manželé manželky. Muži a ženy loupali kůru ze stromů a jedli ji, až byly kmeny nakonec úplně holé.

Celé rodiny raději páchaly sebevraždu, než aby čekaly na to, co přijde. A ono to skutečně přišlo. Nejprve živí lidé jedli své mrtvé. Pak přišly zvěsti, že se lidi vraždí na maso. Mému pradědečkovi Lawovi bylo čtrnáct.

„Proč jsi odešel?“ Jednoduchá otázka, na kterou nejde odpovědět.

Hladomor zasáhl každého. Vím, že rodina mého pradědečka byla zoufalá, protože jeho otec Chung-si vymyslel drsný plán. Hodlal odjet z Číny se svými dvěma syny, ale bez dcery a konkubíny.

Nepochybně věděl, že pokud se nevzchopí a nevezme osud do svých rukou, jeho rodina může zahynout ve spárech nekontrolovatelných sil. Bůh chraň, říkal si, aby někdy dopadli jako lidé z provincie Šan-si na severu. Jako vždycky byly klíčem k úspěchu peníze. Když je člověk měl, mohl si na černém trhu koupit jídlo, zabezpečit dům proti bouřím nebo ho opět postavit, pokud byl zničen při povodni.

Peníze se daly vydělat prací v zahraničí. To už nebylo tak složité jako dřív. Mandžuská vláda kdysi zakazovala emigraci, protože se obávala, že čínští muži budou moci na cizí půdě plánovat její svržení. V devatenáctém století však začali Mandžuové omezení postupně uvolňovat. Nejprve podlehli tlaku Američanů, Britů a Francouzů, jejichž kolonie se po zákazu otroctví musely spolehnout na sezonní práci čínských dělníků. Později, v období hladomoru, kdy byly zásoby obilí nedostatečné a slabá vláda nebyla schopna zorganizovat pomoc postiženým oblastem, bylo pro úřady zkrátka jednodušší nechat hladovějící hordy odejít ze země.

V polovině devatenáctého století skončila většina čínských emigrantů na západním pobřeží Ameriky, ve vybájené zemi, kterou Kantoňané nazývali Zlatá hora. Od začátku kalifornské zlaté horečky v roce 1848 sem dorazilo takové množství Kantoňanů, že se proti nim v amerických městech zdvihala vlna nevole. Číňané byli zkrátka příliš laciní a zároveň neobyčejně pracovití. Spojené státy tedy plánovaly skutečné moratorium na veškerou emigraci z Číny, ne pouze na sezonní dělníky. Zákon o vyloučení Číňanů byl podepsán až v roce 1882, ale dopady tohoto záměru byly znatelné už dříve.

Do Ameriky byla cesta uzavřena a v Austrálii a na Novém Zélandu se začal blížit konec podobné zlaté horečky, a tak v roce 1881 zamířilo mnoho Kantoňanů do jihovýchodní Asie, kde mohli pracovat v dolech na cín a antimon, případně obchodovat s pepřem. Lawův otec Chung-si se rozhodl pro Singapur, ležící téměř tři tisíce kilometrů daleko na druhém břehu Jihočínského moře. Vlhké, nelítostné klima bylo zdrojem malárie, ale pradědečkův otec tam pravděpodobně měl nějaký kontakt.

V devatenáctém století čínští přistěhovalci v kolonii zakládali společnosti pro vzájemnou pomoc. Jednou z nich je Kong Chow Wui Koon, spojení klanů z části Kantonu, kde žil můj pradědeček. Klany byly jakási vesnická družstva, do nichž patřili všichni muži a ženy se stejným příjmením.

Tento klan stále ještě existuje. Dominantou jeho hlavní síně je neuvěřitelně dlouhý, překrásný stůl z tmavého dřeva, který se táhne přes skoro celou místnost, s nádhernými vyřezávanými židlemi po obou stranách. Barevné lví „hlavy“, rekvizity místní taneční skupiny, vlídně shlížejí ze stěn na návštěvníky.

Při jedné ze svých návštěv Singapuru jsem se tam bavila s Michelle, jednou ze sekretářek, o prvních lidech, kteří připluli z Číny. Pověděla mi, že pokud člověk neměl v kolonii někoho známého, koho považoval za zcela spolehlivého, bylo velmi neobvyklé vzít na tak nejistou cestu oba dva mladé syny. Pravděpodobně to tedy musel být někdo, komu Lawův otec opravdu důvěřoval. Mému pradědečkovi bylo sedmnáct, když dopluli do cíle, ale jeho mladšímu bratrovi bylo teprve třináct. Skutečnost, že se s nimi tak mladý chlapec mohl vydat do Singapuru, mohla být známkou buď velké naděje, nebo naprostého zoufalství.

Law s bratrem třeba nejdřív pocítili vzrušení, když jim otec oznámil, že budou součástí exodu mužů, kteří za sebou nechávají jistotu chudoby a míří vstříc neznámu a dobrodružství. Možná otravovali sousedy, kteří se do vesnice vraceli, a mámili z nich příběhy z jižních moří.
Opice velká jako člověk! Had větší než člověk! Ptáci, kteří mají všechny barvy duhy, a jeden s peřím ze zlata – pár si jich chyť a máš hotové jmění. Pak by sis mohl na trhu koupit nosorožce!

Aby mohl Lawův otec cestu zaplatit, musel prodat všechen svůj majetek, který měl ještě nějakou cenu, a se zbytkem mu pomohla jeho široká rodina. Nebo si možná půjčil peníze na cestu od sdružení klanů. Samozřejmě by musel dluh splatit, a ne pouze penězi, ale i prostřednictvím složitého systému závazků, kterému rozumějí pouze Číňané.

Koncem devatenáctého století se dalo do Singapuru plout parníkem z Macaa nebo z Hongkongu. Lodní linku provozovaly evropské společnosti a cesta byla mnohem dražší než na tradiční džunce s plachtou. Lawova vesnice v Sun Wui ležela na Západní řece, jednom z přítoků Perlové řeky, která byla splavná po celé délce. Law, jeho bratr a otec se mohli nalodit na džunku v kterémkoli z přístavišť a doplout přímo do Jihočínského moře. Odtud mohli v zimě, když už skončil severovýchodní monzun,18 pokračovat přímo na jih do Malajska.

Když byl Law mladší, v období předchozího hladomoru mu zemřela matka. Otcova konkubína se starala o něj, o jeho bratra a sestru. Law měl k sestře podle všeho velmi blízko. Cestu do Singapuru podnikli pravděpodobně i proto, aby pro ni získali věno a zajistili jí tak bezpečí, které jí mohlo poskytnout pouze manželství se synem z vážené rodiny.

Všichni věděli, že po odjezdu Lawa, jeho bratra a otce zůstane otcova konkubína s jeho dcerou sama. Samozřejmě tu byla široká rodina, která na ně dohlédne, ale na každého to těžce doléhalo. Obě ženy se obávaly, že dokud se muži nevrátí, bude jejich situace velmi nejistá.

*

Jak se blíží den jejich odjezdu, Law je stále hlučnější a jeho sestra tišší.

„Jakou hostinu pro nás připravíš, sestro? Budu se potřebovat pořádně najíst, aby mi to vydrželo do chvíle, než se vrátím. Chci celé selátko jenom pro sebe a taky husu, a v polívce mi musí plavat žraločí ploutev!“

Jeho sestra pohodí hlavou a zatváří se posměšně. „Budeš mít štěstí, jestli ti uvařím polívku ze svých starých bot!“

Někde však sežene peníze na malé kuře a rybu (možná zastavila poslední šperk, který patřil jejich matce) a večer před jejich odjezdem připraví speciální hostinu. Celé odpoledne pracuje v kuchyni, kuchá rybu, vycedí rudou krev otvorem, který vyřízla v kuřecím krku, naseká nadrobno čerstvý lůj a pak ho rozpustí v oleji, který rozpálila ve woku.

Jako všechny čínské ženy vaří tak, aby ochraňovala. Když oplachuje hlínu z čerstvého zázvoru a jarních cibulek, které ještě před chvilkou rostly na záhoně, když je krájí a uvolňuje jejich mocnou vůni, snaží se je jako alchymista přimět, aby z kuřete a ryby neudělaly jídlo, ale přetvořily je na brnění pro její bratry. Jestli se jí to podaří, nemožné se snad stane možným a opět se s nimi uvidí.

U večeře se točí kolem otce a bratrů, aby zamaskovala smutek. Jejich nevlastní matka postává v pozadí jako žalostný stín. Nadšení mladého Lawa z nadcházejícího odjezdu vyprchává, jak tam sedí u stolu a jí, zatímco jeho sestra stále běhá do kuchyně a zase zpátky a vyhýbá se mu pohledem, jako by se nemohla dívat na jeho obličej. Následující ráno na přístavní hrázi je jeho euforie tatam.

„Nastupte do člunu, nastupte do člunu!“ volají přístavní dělníci a velký dav mužů se postrkuje směrem k vodě.

„Neplač,“ prosí Law bezmocně sestru. Nedala si to vymluvit a šla se podívat, jak budou nastupovat na loď. Když nastane zběsilé naloďování, má Law pocit, že ji poprvé v životě skutečně vidí. Vypadá strašně malá a ztracená. Náhle mu připomíná matku. Pocítí ostré, povědomé bodnutí bolesti.

Nešikovně vezme do ruky ranec s oblečením a druhou rukou se ji snaží podpírat. Srdce mu sevře obruč smutku.

„Zanedlouho nás zase uvidíš, ale vůbec nás nepoznáš! Budeme mít na sobě hedvábné pláště a budeme kouřit z ebenových dýmek. Oblékneme tě jako princeznu, budeš mít na sobě tolik zlata a nefritu, že si
to vůbec nedovedeš představit!“ Cítí, jak se její tělo otřásá vzlyky.

Někdo ho tahá za ruku. Těžko se mu dýchá. Snaží se jí držet, ale má úplně sevřenou hruď a lapá po vzduchu.

Na okamžik se sestry pustí a hledá otce. Dav je okamžitě rozdělí a příliv mužů ho nese směrem ke člunu. Pokouší se k ní otočit hlavu, snaží se mezi těly kolem sebe zdvihnout ruku a zamávat na ni. Ona ho však nevidí. Tvář má ztuhlou zoufalstvím a očima ho hledá v davu.

„Co to děláš, bratře?“ Muž za ním do něj strčí. „Pohni sebou!“ Law se na okamžik otočí, aby se proti tomu ohradil, ale když pohlédne zpátky na místo, kde stála jeho sestra, není po ní ani stopy. Zmizela v oceánu mužů. Mrká, aby zahnal slzy, které ho pálí v očích. Tak ho bolí srdce, že cítí v ústech hořkost. Musí ji vyplivnout. Je to úleva, když konečně nastoupí na loď a přemůže ho mořská nemoc.

2

S Nickem jsem se seznámila v Šanghaji v roce 1983 na konferenci o lodní dopravě a loďařství. Oba jsme pracovali jako novináři sídlící v Hongkongu.

Před pouhými sedmi lety skončila v Šanghaji brutální kulturní revoluce. Nikdo si nebyl jistý, co je přijatelné a co není. Jediná francouzská restaurace ve městě byla schovaná v postranní uličce a navenek se tvářila jako laciná nálevna, zatímco hotel Mír vzkřísil svůj předrevoluční orchestr. Hráli v něm staří hudebníci oblečení ve stylu Mao Ce-tunga, na repertoáru měli skladby Glenna Millera a zírali do not skrz brýle na předpis s kulatými obroučkami jako nějací učitelé účinkující na školní oslavě. V Šanghaji se stále ještě mohly dít neočekávané věci.

Pili jsme sladké koktejly z ohnivého mao-tai a pak se procházeli po nedaleké promenádě Bund, kde jsme byli sami dva až na kočku a měsíc v úplňku. Příliš pozdě jsme zjistili, že je tam pusto a prázdno, protože v devět večer se ve městě zastavuje veškerá doprava.

Můj hotel byl čtyři kilometry daleko a neexistoval žádný autobus ani taxík, který by mě tam dovezl, a tak jsem musela strávit noc v Nickově pokoji v hotelu Mír. Přenechal mi postel v apartmá a stěsnal svou téměř dvoumetrovou postavu na gauč navržený pro dva drobné Číňany. Hoteloví zřízenci se stejně ráno na chodbě potměšile hihňali a nenápadně si něco špitali, abychom to neslyšeli.

Nick je Angličan, a tak mu připadalo nezdvořilé mě jen tak posadit do taxíku, aniž bychom si dali „pořádnou snídani“ v restauraci. Vycházela jsem z hotelu a bylo mi těžko z přemíry smaženého jídla, které jsem snědla brzy ráno. Součástí snídaně byla i šanghajská verze evropských párků. Zpáteční cesta však byla uklidňující. Rádio v taxíku hrálo klasickou čínskou skladbu „Milovníci motýlů“ a já v záři podzimního slunce projížděla ulicemi lemovanými platany.

Rozhodli jsme se, že se vezmeme v Hongkongu, protože leží na půl cesty mezi Anglií a Singapurem.

Pro oba z nás byla plánovaná svatba zahalena spoustou nepochopitelných tajemství, ale mně se zdála nejpodivnější svatební oznámení. Tradiční čínský styl předpisuje červené a zlaté kartičky s fénixy a draky. Červená je barva štěstí, zlatá znamená blahobyt. Drak symbolizuje muže a fénix ženu. (Není to teda dvakrát rafinované.)

V osmdesátých letech se začaly moderním čínským ženám, ať žily kdekoli, zamlouvat spíš jemnější západní barvy a motivy. Vybíraly si něco trochu decentnějšího, jako například stříbrné zvonky nebo párek hrdliček. Jenomže mé něžné představy propletených pastelově zbarvených stuh smetl můj snoubenec rychle ze stolu. Chtěl něco jednoduchého a bílého. Je sice pravda, že se v poslední době čínské nevěsty vdávají v bílém, ale bílá je stále ještě barvou nejhlubšího smutku. Bílou si člověk oblékne, když mu zemřou rodiče.

Svatební oznámení byla strohá, dokonce ošklivá a poněkud veliká, ale dostalo se mi ujištění, že jsou anglická a tradiční. Byla to přeložená silná, tuhá kartička, uvnitř prázdná a zvenčí popsaná ozdobným černým písmem. Celé to bylo navržené tak, aby oznámení mohlo bezpečně stát na krbové římse někde v Anglii a příchozí si ho mohli snadno přečíst, aniž by vypadali, že šmírují. Jenomže v Hongkongu neměl doma krbovou římsu skoro nikdo a v singapurském horkém, vlhkém podnebí krby vůbec neexistovaly. Strohá černobílá oznámení vypadala spíš jako smuteční než svatební. Zveme lidi na svatbu, nebo na pohřeb? Teprve na jaře roku 1985 byl v Jižní Africe poprvé zrušen zákaz mezirasových sňatků. Později v létě propukly brixtonské rasové nepokoje. Vzájemné nepochopení mezi kulturami bylo obrovské.

Ale všechno se dá nakonec obejít. U Číňanů žijících v Singapuru je zvykem, že svatební hostinu platí ženichovi rodiče, v Anglii je to samozřejmě nevěstina rodina. Financovali jsme si tedy hostinu sami a podobné kompromisy jsme ve společném životě uplatňovali často.

K oltáři v anglikánské katedrále St. John’s mě vedl matčin bratr Peter a svatební hostinu jsme měli v Klubu zahraničních korespondentů. Naše rodiny a přátelé ze Singapuru, Anglie a Hongkongu se sice setkali poprvé v životě, ale bez problémů si povídali v jazyce Britského společenství národů. Moje matka měla na sobě tradiční čínské šaty čcheongsam, Peterova manželka Luan malajský sarong a blůzu zvanou kebaya, muži z Nickovy strany přišli v žaketech a ženy v kloboucích. Dost mě zarazilo, když můj švagr Joffin, který šel Nickovi za svědka, v proslovu vyjmenoval všechny bratrovy bývalé přítelkyně (do té chvíle nepřiznané), což prý je anglická tradice, jenomže mě předem nikdo nevaroval.

Naše svatební fotografie byla pořízena v této britské kolonii na jaře roku 1985. V té době jsem si neuvědomila, že se to stalo přesně padesát let poté, co tam na jaře roku 1935 vyfotografovali jiný rodinný snímek. Naše fotografie symbolizuje začátek. Ta druhá, na níž je má matka, její sestřenice, bratranci a dědeček na své poslední cestě domů, představuje konec.

Po svatbě jsme se s Nickem přestěhovali do Malajsie, kde jsme si oba našli práci. Nakonec jsme se usadili v domě v Kuala Lumpuru, postaveném uprostřed velikého trávníku. Zahrada byla prázdná až na malou skupinku půvabných palem nibong, jejichž jemné listy visí dolů jako ofinka nějaké dívky. Po obvodu zahrady jsme zasadili oranžově kvetoucí helikónie. Přidali jsme nádherně vonící kvetoucí strom – plumérii. Pěstovali jsme zázvor, bazalku a fazole goa.

To už byl na světě náš syn Victor a moje matka nás často navštěvovala, protože let ze Singapuru do Kuala Lumpuru trval pouhých padesát minut. Líbil se jí náš zvyk popíjet za teplých večerů chladivý gin s tonikem a s oblibou si stěžovala na naši hospodyni, protože si konkurovaly v péči o miminko.

Potom jsme se přestěhovali do Londýna a cesta ze Singapuru byla mnohem delší. Když se za čas narodil náš mladší syn Arthur, máma u nás pokaždé zůstala několik měsíců. Prosili jsme ji, aby se k nám přistěhovala, ale ona odmítla, přestože své vnuky zbožňovala. Zdálo se jí, že se náš život točí jen kolem dětí, a měla pocit, že by ji to příliš omezovalo.

Potýkala jsem se s novou situací – miminko, malé dítě a k tomu život na neznámém místě. Řešila jsem to tak, že jsem si vylívala zlost na matce. Když byla u nás, hrozně mě štvala, ale když zase odjela do Singapuru, přepadla mě obrovská lítost, že jsem byla tak netrpělivá. Chyběla mi stejně, jako mi bytostně chyběla naše zahrada v Kuala Lumpuru. Stýskalo se mi po tom, jak to tam všechno po dešti vonělo, jak se všem rostlinám celý rok dařilo a kvetly si, kdy se jim zachtělo.

Naše anglická zahrada byla komplikovaná, tajnůstkářská a řídila se jakýmisi soukromými pravidly, podobně jako celá tahle pro mě nová země. Časně zjara vystrčily narcisy a tulipány ze země čumáčky jako nějací krtkové, očichávaly vzduch a pak zdvořile zemřely, aby uvolnily místo hvězdicovitým květům trpasličí magnólie a drobným nafialovělým květům svých společnic, dvou sester – azalek.

Další pak následovaly v přísném pořádku: fialový šeřík, ametystově zbarvená vistárie, růžová vajgélie, pruhovaný plamének Nelly Moser, směs topolovek, a tak pořád dál až po pozdní růže, ohnivě zbarvené montbrécie a pozdní jiřiny. Na zahradě vládla přísná etiketa a řád. Když jsem zasadila něco, co mělo kvést na jaře, kvetlo to na jaře. Neudělalo mi to radost jako tropické sestřenice téhle rostliny, kterým na ročním období nezáleželo. Co vůbec znamená „letnička“ a „dvouletka“? Tahle slova neměla žádný význam ve stále zelené, stále kvetoucí zahradě, kterou jsme zanechali v Kuala Lumpuru.

Stejně tak tu téměř nic neznamenal Singapur. Skličovalo mě, že je moje země tak nadbytečná pro starou imperiální velmoc, která ji stvořila. A přitom každý singapurský školák ví, že Singapur „založil“ Angličan Raffles. „Založil“ je staromódní slovo, které realitu na jednu stranu zakrývá, ale zároveň i popisuje.

Moje učebnice dějepisu se nezmiňovala o tom, že Thomas Stamford Bingley Raffles byl syn obchodníka s otroky a narodil se na otrokářské lodi. Stejně tak se v knize nepsalo, že jako kouzlem vytvořil prosperující britskou kolonii, z níž později připlul můj pradědeček Law.

3

Lawova džunka konečně dorazila do Singapuru. Plavba trvala téměř dva týdny a můj pradědeček ji absolvoval se stovkami mužů většinou zavřený v dusném podpalubí, kam jim k jídlu donášeli šlichtu v kbelících. Máma mi říkala, že mu bylo sedmnáct, když se vylodil v Singapuru, takže to byl zřejmě rok 1882.

Houpání a kolébání lodě muselo být zpočátku nesnesitelné, ale určitě si na to zvykl právě tak jako na stále sílící puch mužů kolem sebe. Spali v hamakách nebo na holých prknech, nad sebou neměli téměř žádné místo, věci v rancích a koších nacpané, kde se dalo. Každý centimetr místa byl využitý, o každý kousek se dělili s nejrůznější havětí, hlavně šváby, kteří lezli všude, dokonce i lidem do uší.

Na takovou plavbu nemohlo Lawa, jeho mladšího bratra ani jejich otce připravit nic, co dosud zažili. Všichni, s nimiž v Kantonu o téhle cestě mluvili, určitě hovořili o jejím konci, ne o úmornosti a utrpení při plavbě samotné. Proč emigranty odrazovat, když jejich pouť ještě ani nezačala? Všichni tři Lawové se nejspíš potýkali s mořskou nemocí a starali se jeden o druhého, jak jen to šlo, ale určitě neměli nejmenších pochyb, že udělali správnou věc. Byli odhodlaní vytrvat. Jiná možnost zkrátka neexistovala. Představuju si, jak počítali dny strávené na moři. Určitě je posilovala myšlenka na den, kdy konečně přistanou.

Většina ostatních cestujících na jejich lodi byli kuliové nebo námezdní dělníci, kteří podepsali doživotní smlouvy zločinným zprostředkovatelům. Na rozdíl od Lawova otce, který lodní lístky zaplatil sám s pomocí rodinného klanu, si je tihle chudáci koupit nemohli. Dostali je a později jim peníze strhnou ze mzdy. Člověk by musel být neuvěřitelně zoufalý, aby sebe a své dva syny upsal jako námezdní dělníky.

„Kuli“ je nyní nepřijatelné označení, ale odpovídá době. V polovině devatenáctého století nahradilo své africké bratry na plantážích vlastněných Evropany a v dolech na Kubě, v Karibské oblasti a v jihovýchodní Asii množství dělníků z Číny a Indie. Měli na tom být údajně lépe, protože nebyli otroci, ale zavázali se smluvně, jenomže ty smlouvy z nich prakticky otroky učinily.

Do roku 1865 už mnoho zemí zakázalo otroctví a obchod s otroky,1 ale člověk si pořád mohl najmout kuliho a zacházet s ním jako s nevolníkem. Tyhle chudáky často „najímali“ pomocí lsti, případně existovaly i horší metody. Únosy z vesnic na jižním pobřeží Číny se tak rozmohly (z celých vesnic zmizeli práceschopní muži), že dopadeným únoscům hrozil v Číně trest smrti. Sedm let po Lawově plavbě srazili jednomu zprostředkovateli v Kantonu hlavu za to, že podvodně odvážel mladé muže do Singapuru.2

Byli však i takoví chudí muži, kteří se dali ochotně nalákat na nabídku práce v cizích zemích s možností pozdější splátky za cestovní náklady. Muži, kteří využili nechvalně známého systému „lístku na splátky“, si ve skutečnosti nevydělali vůbec nic, dokud nevyrovnali dluhy za cestu, a to mohlo trvat celé dlouhé roky. Zacházeli s nimi jako s otroky, nahnali je do lodí a odvezli do vzdálených zemí, kde je čekal život tak zoufalý, že hledali útěchu v opiu, a to dostávali za cenu, která je uvrhla do ještě větších dluhů.

V roce 1874 zneklidnila Čínu zpráva o počtu kuliů, kteří zemřeli na Kubě (za dvacet sedm let jich zahynuly dvě třetiny3), a na místo byla vyslána zvláštní komise. Její členové se na Kubě setkali s Číňany, které jejich zaměstnavatelé zmrzačili. Některé oslepili, zpřelámali jim končetiny, bodali je, vyrazili jim zuby nebo zohavili uši. Mezi kulii bylo vysoké procento sebevražd. Když muži po osmiletém závazku zjistili, že jsou sice „volní“, ale stále tak chudí, že nemají peníze na cestu domů, někteří se oběsili nebo se podřízli. Našli se takoví, kteří se vrhli do kotlů, v nichž se vařil cukr.4

Kuliové, kteří se plavili s Lawem, aspoň nebyli spoutáni řetězy ani zamčeni v podpalubí jako první dělníci přepravovaní na lodích do Jižní Ameriky. V roce 1872 zemřelo 640 kuliů zavřených v podpalubí lodi Don Juan, které tam posádka nechala, když těsně po vyplutí z Macaa vypukl na lodi požár.5

Kapitán lodi, na níž se plavil Law, omezil návštěvy na palubě pouze kvůli obrovskému počtu pasažérů. Ale jak pluli směrem na jih6 a blížili se k rovníku, začali se muži drát nahoru a protestovat. Žhavé slunce teď stojí přímo nad hlavou a v podpalubí je dusivé vedro, zvlášť když džunka zpomalila a proplétá se mezi mnoha plochými ostrovy rozesetými jako zelené oblázky v mělkém moři kolem. Z podpalubí se vyhrnou další muži a Law se k nim tiše přidá. Mhouří sice oči před ostrým sluncem, ale raduje se z čerstvého vzduchu, když mu lehký vánek pročesává vlasy. Pak v údivu sleduje, jak se konečně blíží k cíli své cesty.