Varšavský sirotek

Přeložila Zdeňka Zvěřinová

THE WARSAW ORPHAN

Copyright © 2021 by Lantana Management PTY Ltd

All rights reserved.

Cover Art © 2021 by Harlequin Enterprises ULC

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2023

ISBN 978-80-249-5084-6

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Autorčina poznámka

Poděkování

Pro mou tetu Lolu

1

Roman

28. března 1942

Lidský duch je sám o sobě zázrak – nejsilnější součást nás samých, a i když je pod tlakem, jen málokdy se zlomí. Je polapen v našich slabých a nespolehlivých tělech, ale zkrotit ho nelze. To se mi honilo hlavou, když jsem v podvečer příjemně teplého jarního dne mířil s bratrem k pouliční prodavačce v ulici Zamenhofa ve varšavském ghettu.

„Jeden byl přímo tady,“ brebentil bratr a ukázal k nezvykle volnému prostoru na chodníku. Mlčky jsem přikývl. Dawidek se mi někdy potřeboval svěřit se svým pracovním dnem, ale nemusel jsem jeho poznámky komentovat, což bylo štěstí, protože jsem ani po měsících tohoto rituálu stále netušil, co bych mu měl říct.

„V tomhle průchodu byl na schodech před domem další. Ne na chodníku, jen tak na schodech.“

Zašátral jsem v kapse, abych se ujistil, že mám stále kousek mýdla, který mi dal nevlastní otec. V ghettu, kde přelidnění a nedostatek tekoucí vody tvořily dokonalé podmínky k šíření nemocí, to byl nesmírně žádaný artikl. Otčím provozoval v přední místnosti našeho bytu malou stomatologickou praxi a potřeboval mýdlo stejně jako kdokoliv jiný, možná dokonce i víc. Ale i přesto, že pro Samuela šlo o nezbytnost, zastínila jeho potřebu matčina, Dawidkova a moje potřeba jíst. Na trh chodily převážně ženy, ale matka potřebovala co nejvíc šetřit síly a prodavačka, s níž Samuel chtěl, abych si promluvil, měla stánek jen několik bloků od našeho domu.

„A jeden byl za velkým kontejnerem, Romane…“ Dawidek zaváhal a pak se ušklíbl. „Až na to, že jsme na něj včera asi zapomněli.“

Nezeptal jsem se ho, jak k tomu závěru došel. Věděl jsem, že z jeho odpovědi by se mi nejspíš rozbušilo srdce a zatmělo před očima. Někdy jsem měl dojem, že můj hněv vře přímo pod povrchem – a zaměřuje se na mého devítiletého bratra a ostatní členy rodiny. Přesto nic z toho nebyla jejich vina. Zlobil jsem se na Salu, svého šéfa v továrně na ulici Nowolipki, přestože to byl hodný člověk a často dělal všechno, co šlo, aby mně a mé rodině pomohl. Měl jsem vztek na každého zatraceného Němce, kterého jsem viděl. Pokaždé. Hlavně na ně. Poslední dobou se mě při setkání s kýmkoliv zmocňovala nespoutaná zuřivost. Němci, kteří nám změnili svět, než se zas vrátil tam, kam patřil, stačil zasáhnout i všechny ostatní, které jsem znal.

„Včera byl jeden i tady. Uprostřed ulice, kterou se jde na trh.“

Dawidek mi to už všechno vyprávěl, ale stejně jsem ho nechal mluvit. Doufal jsem, že si díky tomu neutuchajícímu výkladu nevšimne zhoubné nálady, s níž jsem se v současnosti potýkal. Záviděl jsem mu jeho klid, s nímž dokázal mluvit o tom, co dnes prožil, ačkoliv jsem se při poslouchání těch podrobností cítil provinile. S pocity viny jsem měl své zkušenosti, a dost možná jsem si je i zasloužil. To, co mě děsilo, byl můj hněv. Připadalo mi, že svou sebekontrolu držím ve zpocených rukou a že stačí, aby mě v nestřežený okamžik někdo polekal, a přestanu se ovládat.

V mezeře mezi davem se objevil pouliční stánek. Až do poslední vteřiny před zákazem vycházení v sedm se ulice neustále hemžily lidmi. Bylo to tak hlavně v létě, kdy byty v ghettu prosycovalo tak dusné parno, až jejich obyvatelé omdlévali. Přeplněné vnitřní prostory nebyly o nic lepší než ty vnější. Neměl jsem tušení, kolik obyvatel se v ghettu tísní – Samuel to odhadoval na milion, paní Kuklińská v pokoji hned vedle toho našeho tvrdila, že je to mnohem víc, a matka si byla zcela jistá, že je to jen asi sto tisíc. Já věděl pouze to, že náš byt, určený pro jednu rodinu, není v ghettu jediný, v němž v současnosti bydlí rodiny čtyři – mnozí vlastně žili v ještě horších podmínkách. Ale i když množství populace bylo často žhavým tématem rozhovorů, zas tak moc mi na něm nezáleželo. Na vlastní oči i nos jsem viděl a cítil, že ať už je ve zdech tohoto ghetta uvězněno jakékoliv množství lidí, je jich příliš, příliš mnoho.

Jakmile jsem si stánek prohlédl líp, sevřelo se mi srdce – pro dnešek už sklízela a žádné zboží jí nezbylo. Zklamalo mě to, ale nepřekvapilo. Šance, že v tak pozdní hodinu seženeme něco k snědku, natož jídlo, které by někdo vyměnil za obyčejnou kostičku mýdla, byla malá. S Dawidkem jsme minuli obchod, kde prodávali vejce, jenže za ně chtěli zloté, ne kousíček mýdla.

„Chvíli tu počkej,“ pošeptal jsem mu. Pokrčil rameny a sedl si na schody před nejbližším domem. Mohl jsem ho vzít s sebou, ale i navzdory tomu, jak hluboko naše rodina klesla během let okupace, mě stále zahanbovalo, když mě viděl, jak žebrám. Krátce jsem na něj pohlédl, abych si zapamatoval, kde přesně ho nechávám, a potom jsem se posledních několik metrů protlačil mezi lidmi na chodníku až k prodavačce. Nestačil jsem ze sebe vypravit jediné slovo a už vrtěla hlavou.

„Je mi líto, mladíku. Nemám ti co nabídnout.“

„Jsem syn Samuela Gorky,“ vyhrkl jsem. Bylo to zjednodušení složité skutečnosti, ale zároveň nejlepší způsob, jak dosáhnout toho, aby si mě zařadila. „Opravoval vám zuby, vzpomínáte? Před několika měsíci. Má ordinaci na ulici Miła.“

V jejím obličeji se sice mihlo poznání, avšak dál si mě ostražitě měřila.

„Vzpomínám si na Samuela a jsem mu vděčná, ale to na věci nic nemění. Dnes mi už žádné jídlo nezbylo.“

„Můj bratr a já… přes den pracujeme. A Samuel taky. Víte, jak je zaměstnaný, pomáhá lidem, jako jste vy. Ale máme nemocného člena rodiny, který nemůže…“

„Chlapče, vážím si tvého otce. Je to hodný člověk a dobrý zubař. Ráda bych vám pomohla, ale opravdu nemám jak.“ Pokynula ke stolu, k prázdné dřevěné bedně za sebou, do které si balila věci, a potom roztáhla dlaně, jako by tím potvrzovala pravdivost svých slov.

„Nemám nikoho jiného, na koho bych se obrátil. Nemůžu se smířit se zápornou odpovědí. Dnes večer půjdu do postele hladový, ale nesmím dovolit…“ Hlas se mi vytratil, beznaděj mě zasáhla přímo do hrudi. Dnes večer nepřinesu matce nic k jídlu. Kvůli následkům, které to bude mít, bych se nejradši schoulil do klubíčka, přímo tam, na zablácené ulici. Ale beznaděj je nebezpečná, už jenom proto, že po ní vždy následuje její zlý příbuzný. Je to pasivní emoce, která však zcela přirozeně vyvolává akci – akci, která jen zřídkakdy vyústí v něco pozitivního. Zatnul jsem pěsti a sevřel mýdlo v prstech. Vytáhl jsem ho z kapsy a napřáhl k ženě. Pohlédla od mé dlaně k mému obličeji, netrpělivě vzdychla, naklonila se blíž a sykla.

„Už jsem ti řekla, že mi nic na prodej nezůstalo. Jestli chceš příště nějaké jídlo, musíš přijít dřív.“

„To nejde. Copak to nechápete?“

Abychom se na trh dostali přes den, jeden z nás by musel zůstat doma. Samuel si nemohl dovolit vynechat práci, už takhle ji sotva stíhal – většinou trhal zuby od východu slunce až po zákaz vycházení. Jen málokdy dostal zaplaceno, protože teď byla mezi obyčejnými rodinami, z nichž pocházeli jeho pacienti, o peníze nouze. Přesto to byla důležitá činnost – a nejen proto, že lidem, kteří jinak nesmírně trpěli, poskytovala jistou míru pohodlí. Tu a tam prokázal laskavost jednomu z židovských policistů, nebo dokonce kolemjdoucímu německému vojákovi. Zastával teorii, že se mu tyto laskavosti v brzké budoucnosti vrátí. Já tak optimistický nebyl, ale chápal jsem, že nemůže ordinaci jen tak zavřít. Jakmile by Samuel přestal pracovat, musel by si přiznat naši situaci, čímž by se ještě víc přiblížil k zoufalství, které já cítil v každičké bdělé vteřině každého dne.

„Nemáš něco jiného? Kromě toho mýdla?“ zeptala se mě žena najednou.

„To je všechno.“

„Zítra. Přijď zítra touhle dobou. Něco ti tu nechám, ale za tuhle kostičku?“ Zavrtěla hlavou a našpulila rty. „Moc toho nebude. Zkus najít na výměnu něco jiného.“

„Nic jiného nemáme,“ vypravil jsem ze sevřeného hrdla. Přesto se tvářila přinejmenším soucitně. A tak jsem přikývl. „Vynasnažím se. Uvidíme se zítra.“

Obrátil jsem se a přemýšlel, jestli stojí za to zastavit se v obchodě a zeptat se na ta vejce, ale věděl jsem, že mýdlo na celé vejce zdaleka nestačí. Tady na trhu nestačilo dokonce ani na polovinu a obchody byly ještě dražší než pouliční stánkaři. Nedali by mi aspoň skořápku? Mohli bychom ji roztlouct a matka by ji vypila v troše vody. Už jsme to tak kdysi udělali. Nebylo to sice tak výživné jako opravdové jídlo, ale mohlo by jí to pomoci zvládnout noc. Rozhodně by jí to neublížilo.

Obrátil jsem se k našemu bytu a zaplavil mě takový adrenalin, až jsem skoro vyskočil z kůže. Dawidek se ani nehnul, stáli před ním totiž dva židovští policisté. Můj bratr byl stejně jako já na svůj věk vysoký – odkaz po našem dědečkovi z matčiny strany –, takže když jsme stáli vedle Samuela a matky, kteří byli mnohem menší, vypadalo to bizarně. Přesto mi teď připadal tak drobný, že by dva policisté neměli potíže natlačit ho do dveří cizího bytu. Tahle situace se mohla v jedné vteřině změnit v krveprolití. Chování kápů se pohybovalo na škále od dobře míněné rady a laskavosti až po vražedné násilí a já neměl šanci poznat, jací kápové teď Dawidka oslovili. Srdce v hrudi mi zběsile tlouklo. S vědomím, že mě za jakékoliv vměšování můžou zastřelit, jsem přidal do kroku.

Vzhledem k tomu, co všechno jsem prožil a viděl, jsem se snažil dál normálně žít jen kvůli své rodině, hlavně Dawidkovi. Byl můj nejoblíbenější člověk na světě, gejzír čistoty v ohavném světě. Někdy jsem cítil klid jen ve chvílích, kdy jsme si po večerech hráli nebo povídali – jiný odpočinek od hněvu jsem neměl. Nedokázal bych bez něj žít, vlastně jsem došel k závěru, že kdyby na to došlo, ani bych se o to nepokoušel.

„Dawidku?“ zavolal jsem, jakmile jsem se k nim přiblížil. Oba kápové se obrátili ke mně. Ten vlevo, vyšší, mě hodnotil pohledem, jako by snad vychrtlý, neozbrojený šestnáctiletý chlapec mohl představovat nějakou hrozbu. Bylo by moudřejší nechat Dawidka, ať se z toho pokusí vymluvit sám. Bylo mu devět, ale v bizarně toxickém prostředí ghetta byl zvyklý se chránit. Celý dlouhý den byl v práci a já taky. K tomu, aby tam přežil byť jen hodinu, musel být chytrý. A já zas musel věřit, že to zvládne.

Přesto jsem se nedokázal zachovat rozumně, i když jsem věděl, že to, k čemu se chystám, mi vyslouží přinejlepším pořádný výprask. Nezastavilo mě ani to, když mi ten kápo dal šanci, abych odešel. Přestali si mě všímat a znovu se věnovali bratrovi. „Hej!“ vykřikl jsem tak nahlas, až se můj hlas nesl ozvěnou po celé ulici a desítky lidí se po nás ohlížely. „Je to teprve kluk. Neudělal nic špatného!“

V duchu jsem už plánoval další krok. Ztropím scénu, možná do jednoho z těch kápů strčím a až se ke mně obrátí, aby mě zbili, Dawidek bude moct utéct.

Bolest nikdy není příjemná, ale ta fyzická umí i účinně rozptýlit od duševních muk, která jsou ze všeho nejhorší. Možná se mi dokonce podaří vrazit jim jednu pěstí, což by mě mohlo povzbudit. Ale můj bratr popošel dopředu, rozpřáhl ruce a zaníceně prohlásil: „Tohle jsou moji kontroloři, Romane. Kontroloři z pracovní čety. Jen si povídáme.“

Sevřel se mi žaludek. Srdce mi tlouklo až v uších a pálily mě ruce. Věděl jsem, že mám obličej červený jako malina – nejen rozpaky, ale i adrenalinem. Po napjaté pauze, která podle mě trvala snad celou věčnost, si kápové vyměnili pobavený pohled, jeden poplácal Dawidka po zádech a s posměchem určeným mé maličkosti pokračovali v chůzi. Dawidek zklamaně zavrtěl hlavou.

„Proč jsi to udělal? Jak by ses choval, kdybych měl opravdu potíže?“

„Promiň,“ omluvil jsem se a poškrábal se ve vlasech. „Ztratil jsem hlavu.“

„Pořád ji ztrácíš,“ zamumlal Dawidek, a když jsme vykročili za kápy zpátky k našemu bytu, sladil se mnou krok. „Poslouchej otce – drž skloněnou hlavu, tvrdě pracuj a doufej v nejlepší. Na to, abys pořád dokola dělal takové hlouposti, jsi moc chytrý.“

Poslouchat mladšího bratra, jak opakuje otcova moudra – stejným tónem a stejně netrpělivě –, mě pokaždé rozčílilo. Tentokrát se mi však točila hlava úlevou, takže jsem mu pocuchal vlasy a tiše se uchechtl.

„Na devítiletého kluka jsi nějak moc chytrý.“

„Dost chytrý, abych pochopil, že jsi pro matku nesehnal žádné jídlo.“

„Přišli jsme moc pozdě,“ vysvětlil jsem a polkl, abych si uvolnil stažený krk. „Ale zítra se sem máme vrátit. Dá nám něco stranou.“

„Pojďme domů oklikou. V popelnicích v ulici Smocza se občas něco najde.“

Zdaleka jsme nebyli jediná rodina v ghettu, které docházely prostředky. Všichni jsme hladověli a žádné sousto nepřišlo vniveč, i když pocházelo z popelnice. Přesto jsem nijak netoužil vrátit se do přeplněného bytu a vidět nespokojenost v obličeji nevlastního otce nebo hlad v matčiných očích. Nechal jsem tedy Dawidka, ať nás vede, a dál jsme kráčeli v tichu, které narušovalo jen jeho opakující se líčení událostí.

„Jednoho jsme sebrali tady… a dalšího tam… S tímhle mi pomohl Mordechaj.“

Zabočili jsme do klidné ulice a já si uvědomil, že Dawidkovi kápové jdou stále přímo před námi, pouhých několik metrů vpředu.

„Měli bychom zahnout. Nechci mít s těmi chlapy potíže,“ zamumlal jsem. Dawidek zavrtěl hlavou.

„Mají mě rádi. Pracuju, co mi síly stačí, a nedělám problémy. Teď, když jsi přestal dělat všechno pro to, aby tě zabili, nás nebudou obtěžovat, ani kdyby si nás všimli.“

V tu chvíli ten menší policista pohlédl na chodník po své pravici a zastavil se. Mávl na svého společníka, ať jde dál, pak vytáhl něco z kapsy a shrbil se k zemi. Na to, abych slyšel, co říká, jsem byl moc daleko, ale v jeho pohledu se zračil smutek. Pak vstal a přidal do kroku, aby svého společníka dohonil. Až když jsme se s Dawidkem přiblížili k místu, kde se zastavil, pochopil jsem důvod.

Žili jsme v ghettu skoro dva roky. Už na začátku tu panovaly těžké podmínky a každý nový den přinášel nové zkoušky. Naučil jsem se mít klapky na očích – abych vytěsnil celkovou bolest a utrpení svých spoluvězňů. Prošel jsem snad kolem každého bloku, jak v malém ghettu s hezčími byty, kde si privilegované vrstvy a umělci žili relativně v pohodlí, tak ve velkém ghettu, kde se mačkaly chudé rodiny jako ta moje a snažily se přežít v mnohem stísněnějším prostředí. Obě části spojovala lávka v ulici Chłodna, která obyvatele ghetta povyšovala nad takzvané árijské Poláky, a dokonce i nad Němce, kteří pod ní chodili. Ta ironie mě pobavila pokaždé, když jsem po ní šel. Někdy jsem se po ní procházel jen proto, abych si zlepšil náladu.

Znal jsem ghetto skrznaskrz, všímal si každé drobnosti a zároveň jsem se naučil to, co vidím, pokud možno ignorovat. Naučil jsem se nereagovat, pokud mě nějaký stařík nebo stařena chytili za ruku, když jsem je míjel, a sápali se po mně v naději, že bych pro ně dokázal vyšetřit sousto jídla. Naučil jsem se nebýt strachy bez sebe, pokud mi někoho zastřelili přímo před očima. A hlavně jsem se naučil nedívat na každou nešťastnou duši, která ležela obličejem na chodníku. Jediným způsobem jak přežít bylo zůstat ostražitý a všechno sledovat, ale současně si toho nevšímat. Jediným způsobem, jak ovládnout svou planoucí zuřivost, bylo ji pohřbít.

Ten policista však přitáhl mou pozornost k dějišti masakru před bývalým obchodem s oděvy. V krámku už dávno došlo zboží a ubytovalo se v něm několik rodin. Široká výloha byla kvůli soukromí vyplněna jutovými pytli a před ní, na chodníku, ležela na břiše malá holčička. Ještě dýchala, ale moc života jí nezbývalo.

Ghetto se hemžilo dětmi, které vyrůstaly na ulici. Sirotčince praskaly ve švech, takže ty, o které nepečovali příbuzní nebo laskaví cizí lidé, si musely poradit, jak nejlíp uměly. Viděl jsem opuštěné děti, ale zároveň jsem je neviděl. Jindy bych kolem této dívenky nevšímavě prošel. Nedokázal jsem zajistit bezpečí a blaho ani vlastní rodině, takže bylo lepší jít dál a ušetřit si bolest z další bezmoci. Byl jsem však zvědavý, co jí ten policista dal, a proto jsem k ní při chůzi těkal pohledem, abych zjistil, co to položil na zem.

Hlad se na růstu i vývoji dětí podepsal, ale odhadoval jsem, že jí jsou asi dva nebo tři roky. Měla v obličeji stejný duchem nepřítomný výraz, jaký jsem vídal u většiny jejích vrstevníků. Chomáče vlasů měla vypadané a nahé břicho a nohy oteklé. Někdo jí sebral oblečení, kromě roztrhaných kalhotek, a já pochopil proč.

Tohle dítě do rána nepřežije. Jakmile zeslábly natolik, že už ani neprosily o pomoc, netrvalo to dlouho. A tahle holčička ten mezník překročila už dávno. Její netečné hnědé oči se staly tekutými jezírky porážky a utrpení.

Zalétl jsem očima k jejím rukám s dlaněmi obrácenými nahoru. Jako by otvírala náruč Bohu. Jedna z nich ležela na chodníku vedle ní otevřená a prázdná. Ta druhá byla také otevřená, ale prázdná ne. Chléb. Ten policista vložil dítěti do dlaně kousek chleba. Zíral jsem na to jídlo, a ačkoliv jsem věděl, že si nikdy nenajde cestu do mých úst, seběhly se mi sliny. Byla to muka, ale připadalo mi mnohem snadnější dívat se na ten chléb než na dívčí oči bez života.

Dawidek stál mlčky vedle mě. Myslel jsem na matku a pak jsem se shrbil k holčičce.

„Ahoj,“ vypravil jsem ze sebe strnule a rozpačitě. Nereagovala. Přejížděl jsem pohledem po jejím obličeji a vrýval si ho do paměti. Ostré lícní kosti. Oči, na její obličej příliš velké. Rozcuchané vlasy. Kdysi ji někdo česával a pravděpodobně splétal pramínky do pěkných copů. Kdysi ji někdo houpal, večer ukládal do postele a skláněl se k ní, aby jí pošeptal do ucha, že je mimořádná a že ji vroucně miluje.

Teď byly její rty suché a popraskané a v koutku úst se vytvořil špinavý černý strup ze zaschlé krve. Oči mě pálily a chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že se snažím potlačit pláč.

„Měla bys ten chleba sníst,“ naléhal jsem tiše. Pohnula očima, zamrkala, ale pak se její víčka zatřepetala a zavřela. Nadechla se a její hruď zarachotila zvukem, o kterém jsem věděl, že ho lidé vydávají těsně před smrtí – když jsou natolik nemocní, že už nedokážou zakašlat. Po tváři mi stekla slza. Zavřel jsem oči, ale místo černé tmy jsem viděl její obličej.

Proto jsem se naučil nosit klapky na očích, protože pokud se příliš přiblížíte k utrpení, vypálí se vám do duše jako cejch. Tahle holčička a její bolest se od nynějška stanou mou součástí.

Přesto jsem věděl, že ten chléb sníst nedokáže. Policistovo gesto bylo sice dobře míněné, ale přišlo moc pozdě. Jestli si ten kousek nevezmu já, udělá to někdo další, kdo bude procházet kolem. Pokud jsem se během pobytu v ghettu něco naučil, bylo to to, že život sice přináší požehnání, ale každé má na konci hořkou pachuť. Bůh nám sice dopřává štěstí, ale nikdy zadarmo. Vezmu si ten chléb a dítě v noci zemře. Tím však celá tragédie neskončí. V jistém směru je to teprve začátek.

Podrážděně jsem si otřel tváře hřbetem ruky a potom, dřív než jsem dovolil, aby mě zastavilo svědomí, jsem sáhl dolů, popadl skrojek z dívčiny ruky a rychle ho schoval do kapsy. Potom jsem vstal a odhodlaně odvrátil zrak. S Dawidkem jsme znovu vykročili.

„S těmi malými by to mělo být snadnější. Nemusím žádat velké kluky, aby mi je pomohli zvednout, protože vůbec nic neváží. Mělo by to s nimi být snadnější, ne?“ zeptal se Dawidek téměř filozoficky. Ztěžka vzdychl a hlasem zastřeným zmatkem a zármutkem dodal: „Zítra ráno ji zvednu sám, ale o nic jednodušší to nebude.“

Štěstěna mi dala práci v jedné z několika továren v ghettu, které patřily laskavému Židovi. Ne žádnému německému obchodníkovi, který chtěl jen zneužít naší otrocké dřiny. To ovšem znamenalo, že když mě kápové přišli hledat, abych každý den před svítáním pomáhal odvážet mrtvoly z ulic, jedinou osobou v naší domácnosti, která přicházela v úvahu, byl můj bratr.

Když Dawidka pasovali do této ohavné role poprvé, chtěl jsem v zaměstnání skončit, abych mu od těchhle povinností ulevil. Jenže odklízení mrtvol nebylo placené a továrna mi zajišťovala jídlo – každý den jsem usedl k teplému obědu, což znamenalo, že se o mou porci přídělů mohli podělit ostatní členové rodiny. Tahle holčička do rána zemře a před svítáním ji můj bratříček naloží na korbu vozu. Pak ho společně se skupinkou dětí a dospívajících pod dohledem kápů odtáhnou na hřbitov a vyklopí jejich mrtvoly do jámy k desítkám dalších.

Před očima mi vytanula rudá mlha, mohutný vztek mi zastřel zrak a krev ve mně tou nespravedlností vřela. Ale pak se Dawidek zhluboka nadechl, naklonil se dopředu a pohlédl na mě. Věnoval mi úsměv, statečný úsměv, takový, který můj svět pozastavil, až dokud jsem neucítil, že ten hněv mizí.

Musel jsem se ovládnout. Nesměl jsem dovolit, aby mě zuřivost zničila, protože rodina na mě spoléhala. Dawidek na mě spoléhal.

„Matka bude nadšená, že má chleba,“ řekl a při pomyšlení, že ji potěší, se mu hnědé oči rozzářily. „A znamená to, že Eleonora dostane zítra lepší mléko, je to tak?“

„Ano,“ přisvědčil jsem tónem stejně prázdným jako ta slova. „Ten chléb je opravdové požehnání.“

2

Roman

„Šikulové, jste takoví šikulové,“ chválila nás máma. Ve volné ruce držela chléb a druhou chovala mou novorozenou sestřičku, která zoufale sála z jejího prsu. „Kde jste ho vzali? Od té pouliční prodavačky?“

„Projevila velký soucit,“ odpověděl jsem, přičemž jsem se opatrně vyhýbal pravdě i lži. S Dawidkem jsme o tom, že původ toho chleba musíme utajit, nemluvili. Nebylo třeba.

Matka se na nás rozzářila a můj nevlastní otec vedle ní se z matrace na podlaze našeho pokoje usmál. Později mu povím, že to mýdlo stále mám. Vím totiž, že pokud Samuelovi neřeknu, že mám záložní plán, začne si okamžitě, jakmile matka chléb dojí, dělat starosti, čím ji nakrmíme zítra. Ale zatím jsem si jen vychutnával štěstí v jeho očích.

„Je to zázrak,“ prohlásila matka. „Dnes se nám dostalo požehnání.“

Před válkou jsme žili v prostorném třípokojovém bytě na rušné ulici Miła, hned v centru varšavské židovské čtvrti. Můj nevlastní otec byl zubař. Vlastnil malou kliniku několik bloků od domova a jeho rodičům patřil byt nad námi. Rozhodně jsme nebyli bohatí, ale vedli jsme pohodlný život. Přeskočil jsem několik ročníků na základní škole a jezdil tramvají na střední školu. Dawidek chodil několik prvních let svého vzdělávání do židovské školy jen pár bloků od domova. Matka se starala o domácnost a ve volném čase pomáhala jako dobrovolnice v chudinské jídelně.

Dnes byl tentýž třípokojový byt na ulici Miła domovem naší rodiny, Samuelových rodičů, jejich postarších přátel pana a paní Kuklińských a rodiny Frankelových a Grobelných. Grobelní předtím žili v malém bytě na stejném patře jako Samuelovi rodiče, hned nad námi. Když se do města nahrnula první vlna lidí, udělali tu chybu, že nás přišli navštívit a nechali odemčeno. Po návratu zjistili, že jejich domov zabraly jiné dvě rodiny a už ho neopustily. Tehdy jich bylo pět, ale o několik týdnů později byl pan Grobelny zastřelen na ulici. Jejich dvě starší děti posléze zemřely na chřipku. Další zimu byla paní Grobelná tak nešťastná, že už skoro nebyla schopná fungovat a její batole Estera se musela téměř ve všem spolehnout na péči ostatních dospělých. Paní Grobelná s Esterou bydlely v naší bývalé jídelně a každou noc spolu spaly na pohovce.

Frankelovi byli maďarští Romové – László a Judit se sedmiletými dvojčaty Imrim a Annou. Byt byl už takhle přeplněný, když dědeček Frankelovy na podzim přivedl. Ačkoliv jako neoficiální hlavy naší přeplněné domácnosti bylo jeho slovo zákonem, omlouval se horem dolem. Viděl Lászla žebrat na ulici, zatímco Judit seděla s dětmi za popelnicí, aby se ochránila před ostrým větrem.

„Není správné, aby děti spaly v zimě na ulici, když bychom pro ně u nás doma našli místo.“

Dělali jsme, co jsme mohli, abychom se o byt spravedlivě rozdělili – Grobelní byli v jídelně, celá moje rodina v bývalé Samuelově a matčině ložnici, Frankelovi v mém pokoji a prarodiče s Kuklińskými v bývalém Dawidkově pokoji. Původní obývák teď sloužil jako Samuelova ordinace. Každý byt v každém domě v ghettu byl přeplněn, jelikož Němci přiváželi lidi z celé Evropy, aby je mezi ty stěny nacpali společně s námi.

Když byla kolem ghetta vybudována zeď, zavřeli vodu, takže jsme si pro ni chodili ke kohoutku na nádraží. Vzhledem k tomu, že matka se musela starat o Eleonoru, moji prarodiče a Kuklińští byli staří a slabí a všichni ostatní přes den pracovali, nosit vodu do domácnosti zůstalo na Judit. S kbelíky v obou rukou tu cestu podnikala ráno i večer. Přesto to ani zdaleka nestačilo, a tak jako u všeho ostatního bylo nutné vodu plně využít, aby ani jediná kapka nepřišla nazmar. Judit byla mistryní v jejím opětovném používání. Někdy povařila zbytky jídla, aby změkly, potom ve stejné vodě vyprala prádlo a nakonec s ní spláchla toaletu.

Jak se to vlastně stalo? Kdysi jsem se každý den sprchoval teplou vodou a měl tolik jídla, že jsem vůbec netušil, že někdo může cítit hlad tak silný, že v břiše přerůstá v tepající bolest. Dokonce i po dvou a půl letech okupace, včetně skoro dvou let života za zdí ghetta, se mi někdy podařilo sebe sama přesvědčit, že tohle naprosté zhroucení našich životů je jen sen. Děsivá existence života v ghettu někdy nabírala neskutečných, snových barev. Jak by se to mohlo doopravdy dít? Jak bychom mohli v tak krátkém časovém období přejít od života, který jsme znali, k tomuhle? Jak bych mohl sebrat kousek chleba z ruky umírajícího dítěte a darovat ho své matce? A jak by mohla mít matka takový hlad, aby u ní ta okoralá skýva vyvolala slzy radosti?

Snažil jsem se nemyslet na dívčiny prázdné oči a popraskanou zakrvácenou pleť v koutku jejích úst. Ale pokaždé když jsem se na ten chléb podíval, vynořil se přede mnou její obličej. Abych se přivedl na jiné myšlenky, prodléval jsem v matčině blízkosti a potom pokynul k nemluvněti, které chovala v náručí. Usmála se na mě a Samuel jí vzal chleba z ruky, aby mi mladší sestřičku podala.

Eleonora. To zázračné dítě, které učinilo naše už tak komplikované životy ještě mnohem složitějšími. Ulicemi se často šířily historky o ženách, které byly nuceny ukončit těhotenství, nebo byly stříleny na potkání jen proto, že byly těhotné, a dokonce i o novorozeňatech, která zavraždili příslušníci SS přímo před jejich rodinami.

Když matce narostlo břicho tak, že ho už nemohla skrývat, chodila vyzvedávat rodinné příděly babička. I tohle byla forma mučení – rodinnou porcí byla většinou označována ovesná kaše připomínající bláto, kterou nám rozděloval naběračkou do kotlíku nějaký kápo pod ostražitým dohledem německého dozorce. Trpěli jsme pomalým vyhlazováním prostřednictvím hladu. Celkové příděly celé naší domácnosti by sotva pokryly nutriční potřeby jediného dospělého.

Samuel říkal, že vzhledem k matčině podvýživě je úspěšné těhotenství opravdový zázrak, potvrzení, že nás Bůh chce požehnat dítětem. Miloval jsem Eleonoru, ale kvůli její přítomnosti jsem zakoušel i emoční konflikt. Kojení vysávalo z mé matky život, navíc bylo čím dál zjevnější, že se jí stejně netvoří dost mléka, aby Eleonoru uživila. Moje sestřička byla od svého narození před šesti týdny neustále neklidná, ale všiml jsem si, že období, kdy ležela tiše a nehybně, se děsivým způsobem prodlužovala.

Namlouval jsem si, že je to proto, že Eleonora roste, a když děti stárnou, prostě se naučí mlčet. Hluboko uvnitř jsem však věděl, že je to klam. Takzvaný zázračný chléb nám pravděpodobně získal o něco víc času, ale před naším prahem se vznášela tragédie. Při představě, že Dawidek bude muset naložit Eleonořino drobné tělíčko na vůz, jsem měl sto chutí rozsápat svět.

Nemohl jsem udělat nic, čím bych naši situaci změnil, kromě každodenního úsilí sehnat aspoň trochu jídla a zajistit tak o něco víc času.

„Dnes jsem vytrhl zkažený zub jedné ženě,“ sdělil nám Samuel, když matka začala uždibovat malá sousta chleba. „Slyšela klepy, že nás všechny odvezou na východ, a to brzy.“

„Na východ?“ zamračila se matka. „Co je na východě?“

„Pracovní tábor. V Treblince, u lesa. Prý tam Němci vybudovali velké továrny, kde budeme všichni pracovat a vyrábět zboží pro Němce, nejen my s pracovním povolením.“

Čekal jsem, i když jsem věděl, co přijde dál. Neustále kolovaly klepy a Samuel je vždy slyšel jako první, protože se jako Dawidek choval přátelsky, býval veselý a vzhledem k jeho práci mu pacienti brzy začali věřit. Vedli jsme podobný rozhovor každých několik týdnů, a i když se drby měnily, vývoj konverzace zůstával stejný. Samuel nikdy nezklamal. Zhluboka se nadechl, protáhl obličej do širokého úsměvu a povzbudivě matku objal.

„Vidíš? Říkal jsem ti to, Majo. Němci si uvědomili, že dělají chybu, když nás v takovém množství vystavují těmto podmínkám. Už brzy nás přestěhují k lesu, kde bude dost místa, jídla i vody pro všechny a budeme si jaksepatří vydělávat na živobytí. Chtějí přece, abychom pracovali, ne? Takže dává smysl, že nás přesunou někam, kde zůstaneme silní.“ Pohlédl na Dawidka, který postrkoval kamínky po podlaze, jako by to byla autíčka. Potom se podíval na mě a znovu se usmál. „Uvidíš, Romane. Všechno se brzy zlepší. Je to jen otázka času.“

Matka mlčky odlomila další kousek chleba a zachytila drobečky, které jí padaly na sukni. Když spolkla, co měla v ústech, olízla si prst a snědla drobky ze sukně. Nakonec na mě pohlédla. Její pohled mluvil sám za sebe. Byla unavená – z naší situace i ze Samuelova tvrdošíjného odmítání zjevného faktu, že jsme všichni odsouzeni k smrti. Jen málokdy to však řekla nahlas. Všiml jsem si, že během těhotenství a v týdnech po Eleonořině narození projevovala svoje názory na to, co může být konečným cílem Němců, čím dál míň. Když nás poprvé obehnali zdí, překypovala vzdorem a horečně hledala cestu ven. Ale čas jejího ducha vyčerpal stejně jako fyzické rezervy. Teď byla pouhým stínem osoby, jíž bývala dřív. Věděl jsem, že to vidí i Samuel, a často jsem přemýšlel, jestli těmito absurdně optimistickými výlevy pouze nekompenzuje beznadějnost naší situace.

„Co když to, co nás v tom lese čeká, není lepší, ale horší než tohle?“ zeptala se matka opatrně.

„Horší?“ zopakoval jsem nevěřícně. Nic horšího jsem si představit neuměl. Tolik se to blížilo peklu na zemi, takovému, jaké si jen člověk dovede představit.

„Dawidku, zlato, došel bys mi, prosím, ke kbelíku pro hrnek vody, abych ten lahodný chléb měla čím zapít?“ požádala matka náhle laskavým a něžným tónem. Dawidek opatrně položil kamínky na podlahová prkna a odešel z místnosti. Matka mi pohlédla přímo do očí a zašeptala: „Šíří se spousta klepů. Znáš to, objeví se a zase zmizí. Nechci, abyste začali podléhat panice, ale Judit mi dnes řekla, že se na trhu říká, že z tábora v Chełmnu utekl nějaký muž. Prý viděl důkazy, že se nás Němci chtějí zbavit.“

„Zbavit? Kolika z nás?“ zeptal jsem se a svraštil čelo.

Matka se odvrátila a zamumlala: „Možná všech.“

„To je nesmysl,“ utrousil Samuel přezíravě. Zavrtěl hlavou a pak vykřikl: „Chtějí nás na práci, Majo! Proč by nás všechny zabíjeli, když nás potřebují? Snaží se rozšířit říši do celé Evropy a jen v tomhle ghettu chrlí továrny oblečení pro celou jejich armádu, o munici, kterou vyrábíme, nemluvě. A navíc, proč by nás nechávali až doteď žít, kdyby nás chtěli později zlikvidovat? A jak by nás vůbec mohli pozabíjet všechny? To přece nejde. To je absurdní představa.“

„Opravdu by to nešlo?“ uhodila na něj matka podrážděně. „Jak můžeš po tom všem, co nám provedli, věřit, že by toho nebyli schopní?“

„Protože jsou to pořád lidské bytosti, Majo!“

Samuel zvýšil hlas právě ve chvíli, kdy se Dawidek vrátil do místnosti. S vytřeštěnýma očima před sebou nesl hrnek vody jako štít. Nikdo z nás se nepohnul. Ucítil jsem příval strachu a po zádech mi přeběhl mráz. Za celá ta léta, kdy Samuel vstoupil do mého života, jsem ho slyšel zvýšit hlas jen dvakrát. Poprvé vykřikl radostí, když mu matka oznámila, že čeká Dawidka. Podruhé to bylo, když se hádali – těsně předtím, než Němci obehnali ghetto zdí. Matka chtěla uprchnout z města, ale Samuel byl přesvědčený, že bude moct i nadále vykonávat zubařskou praxi na své staré klinice a bude schopný tím uživit rodinu.

„Nejsou to lidské bytosti, Samueli,“ namítl jsem se staženým hrdlem. „Jak si to po tom všem, co jsme viděli, můžeš pořád ještě myslet?“

Samuel zavřel oči, dýchal přerývaně. V kalném světle jsem viděl, že má ruce zatnuté v pěsti. Po chvíli roztřeseně vydechl a zašeptal: „Musím věřit, že v lidech, kteří nás mučí, stále zůstávají někde hluboko skryté zbytky slušnosti, protože jinak přijdeme o všechnu naději. A nejen my, Romane, ale celé lidstvo, protože až tohle skončí, mohlo by se obdobné zlo vynořovat z lidských duší znovu a znovu.“

Dawidek se konečně pohnul a podal matce vodu. Omluvně se na něj usmála, uchopila ji a tiše poděkovala. Bratr se vrátil ke kamínkům a začal si znovu hrát. Vypadalo to, že rozhovor skončil, takže mě polekalo, když se Samuel najednou zeptal: „Tys nic neslyšel?“

Zvedl jsem hlavu a zjistil, že ta otázka byla kupodivu směřována ke mně.

„Jak bych mohl?“

Pokrčil rameny.

„Kluci v dílně o ničem nemluví?“

Skoro jsem sebou trhl. Spolupracovníci si pochopitelně povídali, ale pokud jsem se tomu mohl vyhnout, nenechával jsem se do jejich řečí vtáhnout. Na začátku to bylo jiné. Sala nás přijal do práce dvanáct v jeden den. Z té skupiny jsem se skamarádil se třemi – s Leonardem, Gustawem a Kazimierzem. Společně jsme se učili, jak obsluhovat stroje, a brzy jsem zjistil, že se do práce docela těším. Leonard měl uličnický smysl pro humor a pořád mě rozesmával. Gustaw se stejně jako já chtěl stát právníkem, pokud nám někdy bude umožněno pokračovat ve studiích, a našli jsme si spoustu intelektuálních témat, aby naše mysl nezakrněla. Kazimierz měl dobré styky a znal všelijaké možnosti, jak se dostat k jídlu na černém trhu a dalším zdrojům.

Jako první odešel Leonard – dostal tyfus a do několika dní od nákazy zemřel. Gustaw prostě zmizel. Když přestal chodit do práce, zašel jsem do jeho domu, ale rodiče neměli ani tušení, co se s ním stalo. Nejtěžší bylo přijít o Kazimierze: naše veselá čtyřčlenná parta měla už několik měsíců jen dva členy, když jednoho dne vtrhlo do továrny gestapo a kopajícího a křičícího ho odtáhlo pryč. Protože jsem viděl muka Gustawových rodičů z jeho nevysvětlitelné nepřítomnosti, vzal jsem tu povinnost na sebe a zašel za Kazimierzovou matkou, abych jí vysvětlil, co se stalo. Od té doby jsem se odhodlaně snažil vyhýbat přátelství. Tvrdě jsem se poučil, že osamělému člověku se přežívá těžko, ale zármutek je ještě mnohokrát horší.

Seděl jsem u stolu a šil u stroje naproti dalšímu chlapci, který byl asi v mém věku. Ačkoliv jsme spolu pracovali už přes rok a mnohokrát se se mnou pokoušel zavést řeč, stále jsem neznal jeho pravé jméno. Ostatní mu říkali Holub. Neměl jsem tušení, jestli je to urážka nebo pochvala, ani odkud se ta přezdívka vzala. Vyhýbal jsem se přátelství s ním čistě proto, že jsem slyšel klepy, že se jako mnozí mladíci v továrně zapletl s ilegálním odbojem. Už jednou jsem viděl, jak mého přítele odvleklo gestapo, a pokud se to mělo stát znovu, rozhodl jsem se, že to postihne někoho cizího.

S těmi, kdo spolupracovali s odbojem, jsem sympatizoval. Sám jsem o tom taky přemýšlel, ale byly to jen dětinské fantazie – věděl jsem totiž, že do toho rozhodně nepůjdu. Žádné odbojářské aktivity by nezachránily mou rodinu před tím, co prožívala, ba právě naopak – spojení s odbojem by jí mohlo způsobit bolest. Kromě toho mě pokaždé, když se to téma vynořilo, Samuel donutil, abych mu slíbil, že se k odboji nikdy nepřipojím. Věděl jsem, že jeho odhodlání vyhnout se mu nevychází z filozofických námitek vůči odporu, nýbrž z filozofických námitek čelit naší realitě.

Koneckonců, pokud měl Samuel pravdu a Němci dřív nebo později napraví tu pekelnou existenci, do které nás uvrhli, nemělo velký smysl riskovat život a bojovat proti nim.

„V práci se s nikým moc nebavím,“ utrousil jsem příkře. Malá Eleonora se začala vrtět, tak jsem si ji přesunul v náručí, zvedl ji výš a jemně s ní pohupoval tak, jak jsem viděl dělat to matku.

„Možná by ses mohl trochu pozeptat,“ navrhla a věnovala mi prosebný pohled. „Něco se blíží, Romane. Víš, že vzdálený bratranec paní Grobelné sedí v městské radě. Prý naznačoval, že se situace brzy změní. Je mi jasné, že nemůžeme udělat mnoho, abychom se ochránili, ale kdybychom věděli, co se chystá…“ Odmlčela se a potom chabě dodala: „Kdybychom věděli, co se chystá, aspoň bych mohla v noci spát. I kdyby to bylo zlé, aspoň bych to věděla.“

Zčistajasna mi vytanul na mysli Holub. Matčinu prostou žádost jsem zkrátka nemohl odmítnout.

3

Emilia

Nikdy jsem neměla v úmyslu chovat se vzpurně. Byla jsem od přírody zvědavá, možná i trochu tvrdohlavá… a rozhodně jsem si ve Varšavě, stovky mil od vesnice, kterou jsem odjakživa nazývala domovem, připadala vykořeněná.

Ale vzpurná? Ne. Ten rys v mojí povaze nebyl. Kdybyste se mě zeptali, proč se bouřím, možná bych na vás nechápavě pohlédla a neměla bych ani ponětí, o čem to mluvíte. Podvod, kterého jsem se dopustila, byl tak nevinný, jak to jen šlo. Ztratila jsem kontrolu nad všemi aspekty svého života. V necelých čtrnácti letech jsem byla na jednu stranu moudrá na svůj věk, a na druhou citově zakrnělá. Nedokázala jsem vstřebat ani pochopit své zmatené pocity a tak zoufale jsem se dožadovala autonomie, že jsem začala prahnout aspoň po její iluzi. Dennodenně jsem činila desítky malých rozhodnutí, ale na každé z nich pozorně dohlíželi moji adoptivní rodiče, Truda a Mateusz. Výjimkou byla pouze aktivita, které jsem se věnovala jednu úžasnou hodinu mezi půl šestou a půl sedmou každý večer. Tehdy jsem nechala Trudu vařit večeři a sešla dolů po schodech do vestibulu, kde jsem otevřela zadní vchod, abych se dostala na dvorek, který směli používat jen obyvatelé našeho domu.

Trudě se vůbec nelíbilo, že na ten dvůr chodím, a byla skálopevně rozhodnutá, že přes den tam nestrčím ani nos. Vzadu se z něj dalo projít do uličky, kudy se chodilo zkratkou na nejbližší trh. Náš byt se nacházel jen několik bloků od židovské čtvrti obehnané zdí, takže někdy procházeli kolem němečtí vojáci. Ale v šest hodin už byly stánky zavřené a ruch v uličce prořídl na pouhou hrstku kolemjdoucích. Truda a Mateusz byli odhodlaní postarat se, abych byla v bezpečí, a byli schopní kvůli tomu zajít nevídaně daleko. Mateusz však i přesto chápal, že nemůžu žít zavřená v bytě ve třetím patře.

„Jedna věc je udržet ji v bezpečí,“ prohlásil, „ale naším cílem by mělo být i to, aby zůstala duševně zdravá. Potřebuje být každý den aspoň chvilku venku. A hlavně potřebuje okusit nezávislost.“

A tak se rozhodlo, že můžu každý večer chodit na dvorek. Potěšilo mě to, i když si mě Mateusz odvedl stranou a varoval mě, že je to výsada, ne právo.

„Víš, kolik je toho v sázce, takže buď opatrná. Prostě si užij klidu a ticha na dvoře, s nikým se nebav a pak se zase hned vrať. Jasné?“

„Slibuju,“ přikývla jsem, odhodlaná ctít jejich důvěru.

Jenže… během týdne, kdy mě jediná jabloň a mírně zarostlá zahrádka přestaly bavit a šíleně jsem se nudila, jsem si našla jinou zábavu. Jakmile se za mnou zavřely dveře našeho bytu, zahnula jsem doprava a šla navštívit Saru, která s námi bydlela ve třetím patře.

Občas mě napadlo, že by Trudě možná vůbec nevadilo, že za Sarou chodím. Koneckonců Sara byla zdravotní sestra a sociální pracovnice, podle všech měřítek skvělá žena. A i když jsem o jejím životě skoro nic nevěděla, pochopila jsem, že je sama. Připadalo mi, že jí moje návštěvy přinášejí jistou útěchu. Kromě toho mě často učila ze zdravotnických učebnic nebo mi dovolovala, ať jí pomáhám při křížkovém vyšívání nebo pletení. Společný čas jsme trávily nevinně a nejspíš nebylo nutné to tajit, tedy až na to, že se mi líbilo, že moji rodiče o té hodině nic nevědí. Sara se mnou mluvila jako s dospělou, ne jako s dítětem, a odpovídat na moje otázky, přestože byly rozpačité nebo nepříjemné, odmítla jen velmi výjimečně. Právě Sara mě varovala před možným příchodem měsíčků krátce předtím, než jsem je poprvé dostala, a vysvětlila mi základy týkající se sexu.

Nepravděpodobné pouto, které jsme spolu během několika měsíců navázaly, se pro mě stalo natolik důležitým, že jsem se ho bála ohrozit.

A tak jsem každé odpoledne počkala, až se Truda zaměstná přípravou večeře. Oblékla jsem se, jako bych odcházela z domu, zavolala sbohem a potom, tak rychle, jak jsem to jen dokázala, jsem sáhla do zásuvky stolku na chodbě u hlavního vchodu. Vytáhla jsem Sařin náhradní klíč, pro případ, že by přišla pozdě z práce, vyklouzla na chodbu, která spojovala naše byty, a místo doleva jsem zahnula doprava.

Byla to jediná drobnost, kterou jsem měla pod kontrolou. Jediná drobnost, za kterou jsem nesla zodpovědnost. Jediný náznak moci. A jak se ukázalo, stačilo mi to.

Nic nenaznačovalo, že se ten večer vyvine jinak než ostatní večery, které jsem se Sarou trávila. Páraly jsme svetr, aby mohla nepoškozenou přízi znovu použít na jiný kousek oblečení, a povídaly si o knihách, které ráda četla. Nabídla se, že mi půjčí salátové vydání první části Nocí a dnů od své oblíbené spisovatelky Marie Dąbrowské. Ta šlechetná nabídka mě polekala, protože mě nenapadalo, jak bych doma Trudě a Mateuszovi vysvětlila, kde jsem tu knihu vzala.

„Ale jestli toho máš na čtení už hodně, můžeš si ji půjčit jindy,“ dodala, když moje vyděšené mlčení trvalo nepřirozeně dlouho.

Když stojací hodiny v jejím obývacím pokoji ukazovaly skoro půl sedmé, opatrně jsem odložila přízi a Sara mě doprovodila ke dveřím. Musela jsem odcházet přesně načas, protože Mateusz se řídil vojensky přesným rozvrhem a domů se vracel vždy mezi šesti třiceti pěti a šesti čtyřiceti.

„Tak zase zítra,“ prohodila jsem a otevřela dveře. K svému překvapení jsem na chodbě uviděla stát svého adoptivního otce. V ruce držel balíček a vypadal stejně polekaně jako já.

„Elżbieto…,“ oslovil mě falešným jménem, které jsem přijala, když jsme přijeli do Varšavy. I po tolika měsících jsem ho stále nesnášela. Moje biologická matka zemřela při porodu, ale otec mi jednou řekl, že na mě během celého těhotenství mluvila a hned od početí mě nazývala Emilií. Reagovat na Elżbietu mi připadalo jako zrada, ačkoliv jsem chápala, že nemám na vybranou. Ale teď to bylo to poslední, co mě trápilo. Mateuszův pohled přeskakoval ode mě k Saře. Potom přimhouřil oči. „Překvapuje mě, že tě tu vidím.“ Takhle zamračeného jsem ho ještě neviděla.

„Já… byla jsem jen… byla jsem…“

Ačkoliv jsem byla odjakživa výřečná, najednou se mi výjimečně nedostávalo slov. Dál jsem těkala pohledem mezi Sarou a Mateuszem a snažila se zjistit, jak sepříst vlákna svých lží. Mohla bych to Mateuszovi nějak vysvětlit, aniž bych Saře prozradila, že mi rodiče nedovolili chodit do jejího bytu?

Pokud ano, nenapadalo mě jak.

„To je ten balíček od Piotra? Děkuju vám, Mateuszi. Požádala jsem ho, aby mi sehnal cukr,“ promluvila Sara a naklonila se kolem mě, aby si vzala balíček z Mateuszovy ruky. Pak se však obrátila ke mně, vyložila si správně napjaté ticho a lehkovážně se zeptala: „Copak, Elżbietinko, neměla bys tu být?“

Cítila jsem, jak se mi rozhořely tváře. Vzduch ve dveřích do Sařina bytu zatuchle páchl. Podlehla jsem panice, protáhla se kolem Mateusze a rozběhla se do svého pokoje.

„Na co jsi myslela, Elżbieto?“

„Nevím.“

„Proč jsi to udělala?“

„Nevím.“

„Copak nechápeš, jak je pro tebe nebezpečné, když nás neposloucháš?“ vykřikla Truda, světle hnědé oči se jí leskly neprolitými slzami. „Jak jsi nás mohla po tom všem, co jsme pro tebe udělali, takhle zradit?“

Trudina dramatičnost mě netrápila, ačkoliv jsem si dobře uvědomovala, že pod tím afektovaným výstupem se skrývá jádro nevyhnutelné pravdy. Když jsme s Trudou a Mateuszem odjeli z naší vesnice Trzebinia, zamířili jsme do Lodže. V té době Mateusz neviděl svého bratra léta, ale byli jsme zoufalí a nevěděli jsme, na koho jiného bychom se měli obrátit. Předák strýce Piotra nám v jeho lodžské továrně vysvětlil, že Piotr zakládá ve Varšavě nový podnik, a tak jsme se ho vydali hledat a našli ho, jak bydlí v hotelu. V minulosti, než vypukla válka, jsem už párkrát se svým skutečným otcem v hotelech pobývala, ale nikdy jsem nepoznala nikoho, kdo by byl tak bohatý, aby tam mohl dlouhodobě žít. Strýc Piotr mě okamžitě přijal za svou neteř a bez jakýchkoliv otázek změnil celý svůj život. Pro všechny pronajal byt a nějakým zázrakem mi zajistil falešné doklady totožnosti, abych tu byla v bezpečí.

Nevěděli jsme, jestli potřebuju žít pod falešnou identitou, ale strýc Piotr byl neoblomný. „Jestli existuje nějaké riziko, je lepší přijmout falešné jméno,“ ujistil nás a potom se postaral, aby se to i stalo.

Mateusz si našel práci v účetní firmě, ale dostával minimální plat a já pochopila, že nás od příjezdu strýc Piotr živí. Nesouhlas Trudy a Mateusze mě trápil, ale nesouhlas strýce Piotra mi působil v duši hlubokou bolest. Byl bodrý typ, pohotově nasazoval úsměv nebo vytahoval vodku na oslavu či vyjádření soustrasti, a nikdy dřív jsem neviděla, že by se zlobil. Vůbec jsem netušila, že je toho schopen. Ale byl, díval se na mě přes drátěné obroučky svých brýlí a pevně zatínal čelisti.

S hlubokými rozpaky jsem si založila paže na hrudi a sklonila hlavu, jako bych se tak mohla zmenšit. Měla jsem pocit, že se celou hodinu od chvíle, kdy mě Mateusz přistihl venku, červenám. Kárání trvalo skoro stejně dlouho.

„Sara říkala, že za ní chodíš skoro každý den už několik týdnů. Jestli jsi chtěla kamarádku, domluvila bych, aby sis hrála s Katarzynou!“ vykřikla Truda. Katarzyna byla dvanáctiletá dcera jednoho Mateuszova kolegy. Byla docela milá, ale bůhvíproč mi připadala hloupá a nezralá.

„S Katarzynou je nuda,“ ohradila jsem se podrážděně. „Je to teprve děcko!“

„Taky jsi dítě,“ připomněl mi Mateusz, mírný a klidný jako vždy. Přesto jsem z jeho pohledu vyčetla, že je stejně zklamaný jako Truda a strýc Piotr.

„Nikdo, kdo se dívá do očí svého mrtvého bratra, nezůstane dítětem. Ani ten, kdo pozoruje, jak jejich nevinný otec umírá před očima celé komunity.“

Chvíli na mě mlčky zírali, váhavě mě přestali kárat, načež se na mě zadívali s náhlým soucitem.

„Skoro Saru neznáme,“ pronesla Truda něžnějším tónem. „A to, že ji máš ráda, ještě neznamená, že jí můžeš věřit.“

„Souhlasím, že Katarzyna by pro Elżbietu byla vhodnější volba, ale zároveň chci, abyste věděli, že nás Sara nijak neohrožuje,“ vložil se opatrně do řeči strýc Piotr.

„Se vší úctou, Piotre,“ začal Mateusz, ale Piotr zavrtěl hlavou a mluvil dál.

„Věř mi, že Sara je na to, aby pracovala s Němci, příliš vážená. Je to laskavá a šlechetná žena – zdravotní sestra, která pracuje na odboru sociální péče a veřejného zdraví.“

„Je to moje přítelkyně. Hodně mě naučila, dokonce i o…“ Ve svém odhodlání Saru hájit jsem už skoro vyhrkla, že mi dávala hodiny anatomie. Když jsem se však setkala s Trudinýma očima, najednou mě napadlo, že by z toho moje adoptivní matka možná nebyla moc nadšená. „O pletení. A křížkovém stehu.“

„Je mi líto, Elżbieto. Vidím, že sis Saru velmi oblíbila, ale neposlechlas nás a zradilas naši důvěru. Musíš zkrátka respektovat naše přání,“ promluvil Mateusz pomalu.

Odstrčila jsem židli od stolu a vstala. Nebyla jsem si jistá, proč jsem tak zdrcená, ale představa, že ztratím to jediné ve svém životě, nad čím mám kontrolu, mě ničila. A tak jsem udělala, co dělává většina dospívajících, když cítí rozpaky, stydí se, jsou zklamaní nebo podráždění – obořila jsem se na ty, kdo o mě měli největší starost.

„Nenávidím vás! Oba. Zničili jste mi život! Kéž bych…“

„Emilie,“ zarazil mě strýc Piotr bezvýrazně. Zvuk mého pravého jména byl tak vzácný, že mi úplně došla řeč. Pohlédla jsem na něj a jeho výraz mírně zněžněl. „Dám ti radu, dítě. Nikdy ve vzteku neříkej nic, čeho bys později litovala. Teď si běž lehnout a nech mě, ať si s Trudou a Mateuszem promluvím.“

Odešla jsem z místnosti se slzami v očích. Svalila jsem se do postele, hlavou se mi honily rozhořčené myšlenky. Uvažovala jsem o tom, že uteču, ale pak jsem ten nápad zavrhla. Napadlo mě, že se navzdory všemu vyplížím z bytu a navštívím Saru, ale i tuhle myšlenku jsem pak opustila. Z reakcí Trudy a Mateusze jsem usoudila, že moje krátké období svobody skončilo.

Krátce nato moje pobouření a rozpaky ustoupily novým emocím – studu a lítosti. Truda a Mateusz mi nezničili život, naopak ho zachránili, a když už něco, zničili si tím ten svůj. Můj otec byl hned na začátku války popraven před všemi obyvateli naší vesnice. Ještě ten den mě Truda a Mateusz přijali do rodiny. Trzebinia, jako ostatní části naší velké země, se stala místem, kde byl život těžký, ale navzdory okolnostem si moji adoptivní rodiče vybudovali poměrně pohodlnou existenci, dokonce i za války. Mateusz, stejně jako strýc Piotr, zdědil po otci textilní továrnu a slušně díky ní vydělával. Náš dům v Trzebinii byl velký a krásný a měli jsme spoustu laskavých přátel.

Jenže vloni můj bratr Tomasz přišel uprostřed noci bez ohlášení do našeho domu. Do oběda následujícího dne se všechno změnilo. Tomasz pomáhal ukrývajícím se Židům a trestem za to byla poprava – nejen jeho, ale i blízkých příbuzných. Můj statečný, úžasný bratr se ocitl ve slepé uličce. Byl odhalen a věděl, že pokud chce zachránit svou snoubenku, musí se sám udat. To však znamenalo jistou smrt a jako poslední zbylý člen jeho rodiny jsem byla ohrožena také. Neměli jsme ani tušení, jestli Němci vědí, že existuju, jestli znají mou novou rodinu, ani jestli mě vůbec hledají. Přesto se Mateusz s Trudou rozhodli uprchnout, jako by byl můj život v bezprostředním ohrožení. Dobrovolně se všeho vzdali, jen aby mi zajistili bezpečí. A nebýt laskavosti strýce Piotra, zůstali bychom bez prostředků, protože jsme všechno nechali v Trzebinii.

Po nějaké době se na dveře ozvalo tiché zaklepání a vstoupil Mateusz. Polykala jsem slzy hanby. Jakmile se posadil na kraj mé postele, vrhla jsem se mu do náruče. Objal mě a tiše zamumlal: „Emilie, vím, že je to pro tebe těžké, ale opravdu je moc důležité, abys nám nelhala. Jistě chápeš, že je nutné zachovat tajemství. Vím, že ano.“

„Ale uběhly už celé měsíce,“ zalapala jsem tiše po dechu. „Nemůžeme se aspoň trochu uvolnit?“

„V minutě, kdy to uděláme, budeme své samolibosti litovat.“ Napjala jsem se a Mateusz mě pevně objal. „Říkám ti to, protože chci, abys byla paranoidní – jedině tak tě totiž udržíme v bezpečí. Truda a já tě milujeme tak, že to ani nedokážeme vyjádřit. Když jsi přišla do naší rodiny, učinilas ji celistvou. Chráníme tě a zároveň tím chráníme naše srdce. Chápu, že jste se se Sarou spřátelily, a Piotr mě ujišťuje, že je to spolehlivá a důvěryhodná osoba… a že jí možná taky přinášíš jistou útěchu.“

„Připadá mi osamělá,“ vyhrkla jsem a zamrkala, abych se zbavila slz. „A… já jsem možná taky osamělá.“

„V tom případě se s ní budeš moct dál scházet, ale musíš nám slíbit, že budeš respektovat naše pravidla. Chci jen to, co je pro tebe nejlepší. Myslel jsem si… doufal jsem, že jsme ti to už dokázali.“

„To ano, opravdu. A jsem vám vděčná. Ale někdy…“

„Stýská se ti po Alině.“

Při zmínce jejího jména mě zaplavil smutek. Alina byla Trudina mladší sestra, ale považovala jsem ji i za svou sestru, protože byla zasnoubená s Tomaszem. Těsně předtím, než se vydal Němcům, pomohl Alině uprchnout z Polska, a propašoval ji z naší vesnice na korbě nákladního auta. Dal-li Bůh, byla teď bezpečně v Anglii. Měla jsem z toho radost. Ale taky jsem si přála, aby se mnou zůstala, protože jsem netušila, jak bez ní tenhle chaos přežiju.

„Alina mě vždycky nechávala mluvit,“ vyhrkla jsem a krk se mi stáhl. „Poslouchala mě, i když jsem jí pokládala otázky, na které neuměla odpovědět. Dovolila mi, ať se na ně zeptám, a mně se udělalo líp, jakmile byly venku.“

„A se Sarou je to stejné?“

„Ne, to ne. Nemůžu jí vyprávět, kdo doopravdy jsem, ani proč jsme tady. A přísahám, že nemluvíme ani o Němcích. Povídáme si jen o knihách, ručních pracích nebo hudbě a trochu mě učí o… medicíně.“

Přestala jsem chodit do školy na konci čtvrtého ročníku a Truda se mě snažila učit doma, ale dosahovaly jsme nejistých výsledků – sama měla omezené vzdělání, protože její rodina neměla prostředky na to, aby ji poslala na střední školu. Mateusz, který odmaturoval, a který dokonce nastoupil na univerzitu, s mou touhou studovat soucítil. Viděla jsem, že v jeho očích svítá porozumění.

„Dobře, Elżbieto,“ zamumlal. „Dovolíme ti, abys dál navštěvovala Saru každý večer, ale musíš slíbit, že nám už nikdy nebudeš lhát. A musíš slíbit, že jí nikdy nepovíš pravdu o naší rodině.“

„Slibuju.“

Opravdu jsem ten slib myslela vážně. Měla jsem štěstí, že mi dovolili dál se s ní vídat, a nehodlala jsem nic riskovat. Přátelství se Sarou bylo totiž jediným světlým bodem v mé jinak šedé existenci.

4

Roman

„Ahoj,“ pozdravil jsem. Holub, který se právě vrátil z toalety a který seděl za stolem naproti mně, u úplně stejného stroje, u jakého jsem seděl já, zamrkal. Trvalo mi několik hodin, než jsem se rozmyslel, jak přesně zahájím rozhovor. Ohledně nezávazných řečí jsem vyšel ze cviku.

„Mluvíš na mě?“ zeptal se a ukázal na svou hruď.

Zamračil jsem se.

„Na koho asi jiného?“

Věnoval mi ironický úsměv.

„Romane, pracujeme tu spolu už přes rok a ještě nikdy jsi na mě nepromluvil. Ani jednou. Víš vůbec, jak se jmenuju?“

„Holub.“

„Možná tě překvapí, že to není moje opravdové jméno,“ uchechtl se. Odkašlal jsem si a znovu pohlédl na svůj stroj. Upravil jsem napětí nitě, napnul jsem ji a zase uvolnil, jen abych vypadal zaměstnaně. Uvedlo mě do rozpaků, že už teď se náš rozhovor zadrhl. Můj kolega se svobodomyslně a bezstarostně zasmál. „Jsem Chaim a těší mě, že jsme se konečně jaksepatří seznámili.“