Martin Rosocha

Strážce stromů

a jiné povídky

© Martin Rosocha, 2021

ISBN 978-80-242-7389-1

mamuše a otěckovi

Strážce stromů

Kjóto. Uprostřed tohoto tisíciletého hlavního města se rozprostírá rozlehlý, do obdélníku vystavený císařský palác. V jeho jižní části se nachází nejdůležitější trůnní sál, Šishinden, před jehož vchodem jsou symetricky vysazeny dva stromy, na západní straně pomerančovník, na straně východní pak sakura…

Březen se blížil ke svému konci. A stejně tak se už nachýlil čas noci, která s temnou jistotou cítila první červánky na obzoru. Na nádvoří panovalo bezvětří a dusno, tak typické pro celé Kjóto, jež je obklopené ze všech stran strmými horami.

Kioši Sakurai naslouchal tichu kolem sebe. Cítil, že oba posvátné stromy ještě spí. Staral se o ně láskyplně a s veškerou možnou péčí z pozice titulu Strážce stromů, odvěké funkce, jejímž jediným účelem bylo hlídat, aby sakura a pomerančovník v císařském paláci vykvetly každý rok. Kdyby Kioši dopustil, aby některý ze stromů nevykvetl nebo nedej bože uvadl, nastal by podle starého proroctví konec císařství.

Najednou za sebou uslyšel známé kroky.

„Dobré ráno, císařské Veličenstvo!“ uklonil se.

Císař Akihito takto chodíval navštívit Kiošiho, pokaždé když mu to jeho povinnosti dovolily. Oběma už bylo hodně přes osmdesát a znali se od svého dětství. Tehdy před lety se malý Kioši právě připravoval s otcem na své budoucí povolání, když kolem procházel císař Hirohito se svým malým synem.

„Směl bych zůstat a chvíli naslouchat Strážci stromů, tatínku?“ zeptal se mimo protokol malý Akihito. Císař svolil. Oba chlapci poté fascinovaně naslouchali pohádkovým příběhům o pomerančovnících a sakurách, a tehdy se také zrodilo jejich přátelství, na němž nezměnil po mnoho let nic ani den, kdy Akihito převzal meč, osmero klenotů a zrcadlo, symbol Chryzantémového trůnu.

„Dobré ráno, Kioši, můj příteli! Cítím ve svých starých kostech, že sakura vykvete již dnes.“

Akihito větu pronesl jako konstatování, nepotřeboval totiž potvrdit to, co cítili oba; bylo jisté, že se na sakuře rozvinou první květy.

„Ano, budou nejprve tři. Ty ostatní vypučí pozítří.“

„Stejně je to zázrak, Kioši, každý rok je to jeden velký zázrak. Pojď, zkusíme je najít.“

Oba muži přistoupili k sakuře a pohledem hledali květy, které měly vykvést.

„Ach, již vidím dva, podívej, tam, v koruně,“ neskrýval své nadšení Akihito. „Vidíš ten třetí?“

Kioši věděl dobře, kde se třetí květ nachází. A stejně tak věděl, že to ví Akihito. Chvíli předstírali hledání, aby na sebe nakonec pohlédli a usmáli se.

„Víš, tohle je ten nejkrásnější den v roce. Vykvétá sakura a já vím, že bude další rok svítit slunce nad Japonskem. Co více si mohu přát, co více bych měl jako císař chtít?“

Ve vrcholcích východních hor se do Kjóta začalo vkrádat svítání. Kioši se s císařem posadili na lavičku a pozorovali sakuru, zachytávající první sluneční paprsky. Po několika minutách ticha se ozval Akihito se svým haiku:

„Kvete sakura

Není nic krásnějšího

na celém světě…“

Kioši pokýval hlavou, přivřel oči a odpověděl:

„Tři první květy

pučí již na sakuře

japonské štěstí…“

Na nedaleké zdi seděli dva muži, fascinovaně přihlíželi a naslouchali oběma starcům. Jejich původním plánem bylo poničit stromy před trůním sálem, aby tak padl jeden velký mýtus o jejich nedotknutelnosti. Oba odpůrci císařství se však své záměry ve světle toho, čeho byli svědky, rozhodli přehodnotit.

„Myslím, že jsme se docela zmýlili,“ pronesl ten první.

Druhý muž odpověděl vzápětí: „Máš pravdu, docela jsme se zmýlili.“ A po chvíli dodal: „Takže co teď?“

„Teď už půjdeme domů…“

Mrakodrap

Představte si… Vlastníte takové množství peněz, že si můžete pořídit naprosto vše, co si jen zamanete. Ba co víc, i když se vám všeho dostane, pořád vám bude přebývat částka, se kterou byste si to mohli pořídit ještě nejméně stokrát… Takže se topíte v miliardách, už nevíte, co by tak ještě, když náhle zjistíte, že v takové situaci nejste sami. Nejprve vás to samozřejmě neuvěřitelně rozladí, běsníte a neustále přemýšlíte, k sakru, jak je něco takového vůbec možné? Nakonec si ovšem bystře uvědomíte, že to je koneckonců něco jako živá voda do mrtvolných a zapáchajících vod nudy, ve kterých se brodíte se všemi svými dolary. Pojednou je tady totiž možnost poměřit síly, zjistit, kdo dokáže více rozhazovat ze své nekonečné hromady, kdo je marnotratnější, kdo prohýří více, kdo si zkrátka vyhodí více z kopýtka… Jenže pak, ouha, zjistíte, že ten druhý vede…

„Tohle je nepřípustné, naprosto, naprosto nepřípustné, dejte okamžitě zavolat Kalatrawu!“ Tak nějak pravděpodobně běsnil král Ammar, když se dozvěděl, že má jeho budova, slavný Burj Ammar, přijít o status nejvyšší budovy světa. Šejk Kammal, jeho soused a věčný soupeř, totiž právě oznámil stavbu Burj Kammal, mrakodrapu, který měl budovu Burj Ammar překonat o rovných sto metrů…

Nu a tak jsem tady, Šigeru Kalatrawa mé jméno. Povoláním architekt…

Když mi Ammar volal, hned jsem věděl, která bije. Kengo Gehry, který navrhl Burj Kammal, je totiž můj dobrý přítel. Nu ano, uhodli jste, sosáme z těch královských, dolary přetékajících číší oba…

„Hele, Šigeru,“ smál se Kengo, když mi před týdnem oznamoval zelenou pro svou monstrstavbu, „teď je míček zase na tvé straně, či snad lépe rýsovací prkno, viď? Tak se hleď činit a nezapomeň, tisíc a sto sedm metrů, to je teď královská meta…“

Popravdě řečeno, tohle popichování bylo jenom naoko. Já už jsem měl samozřejmě pro krále Ammara nachystaný projekt mrakodrapu, který bude opět nejvyšší. O celých šedesát metrů. A stejně tak měl, to si pište, Kengo nachystaný projekt, který ten můj převyšoval o dalších deset.

Protáhl jsem se spokojeně ve svém ateliéru a zavolal sekretariát, aby mi rezervovali první třídu. Hurá za Ammarem, hurá za slávou, dotýkající se nebe, pane architekte Šigeru.

Jenže to jsem ještě nevěděl, co mne čeká…

„Milý Kalatrawo,“ přivítal mne Ammar, „konečně jste tady! Přejdeme ihned k věci, nesnesu už déle to ponížení, které mi uštědřil ten podlý Kammal!“

Chystal jsem se mu předložit své nové plány, když mne pokynem ruky zastavil.

„Ne, Kalatrawo, my to tentokrát uděláme jinak. Kammal dostane takovou lekci, že se z ní už nevzpamatuje! Postavíme totiž takový mrakodrap, který nebude s to překonat.“

Raději jsem mlčel a čekal, co z něj vypadne.

„Takže,“ dmul se i s celým svým rouchem, „dnes večer veřejně oznámím, že postavíme nový Burj Ammar. Tentokrát ale bude jeho výška osm tisíc, osm set čtyřicet devět metrů. Překonáme nejen Kammala, my překonáme i Mount Everest!“

Zmohl jsem se ze sebe dostat jen cosi, co znělo, jako když se pokouší dítě vyslovit své první slovo.

„Náklady mne nezajímají, dostanete tolik, kolik budete potřebovat,“ pokračoval Ammar.

„Kalatrawo, slyšíte mne?“

Náhle jsem se probral: „Ano, Vaše Výsosti, jen si nejsem jistý, zda je takový projekt proveditelný.“

„A vy jste se o to už někdy pokusil?“ namítl Ammar, „neproveditelné je jenom to, o co se nepokusíme. Neříkal jste náhodou posledně něco takového?“

Měl pravdu, liška jedna podšitá. A tak jsem kývl.

Od té doby uběhly čtyři roky a my se dostali se stavbou na dva kilometry. V téhle výšce už se vám pěkně provětrává hlava. Ovšem tu moji už asi nevyvětrá nic. Jsme na dvou kilometrech a já jsem bezradný. Výše to totiž zkrátka nejde. Nejde, protože nevíme jak. Technologie, které by nám umožnily pokračovat výš, prostě neexistují. Už takhle jsme sice dávno překonali konstrukční limity, nemluvě o tom, že jsme do téhle zatracené budovy vrazili tolik peněz, že by z toho celý třetí svět mohl žít deset let. Myslíte si ale, že to Ammarovi stačí? Uhodli jste. A právě pro tu jeho šílenou umíněnost se ze mne za ty čtyři roky stal předčasně zestárlý, nerudný protiva.

Stojím už bůhví pokolikáté v místech, kde jsme museli práce zastavit. Bezradný, zlostí ošlehaný architekt Šigeru Kalatrawa, který neví, jak dál.

„Tak co, Kalatrawo, nasáváte spásné myšlenky?“ ozve se pojednou za mými zády. Otočím se za známým hlasem, abych spatřil Ammara.

„Ach, kéž by,“ odpovím.

„Nechápu to,“ šije do mne Ammar, „máte neomezené prostředky, a přesto nevíte jak dál?“

Tušíte, že tady, ve dvou kilometrech, nemám náladu tomu dospělému dítěti vysvětlovat, že peníze nejsou vše?

Takže mu místo marného řečnění lakonicky sdělím: „Králi, jsme na dvou kilometrech. Překonali jsme Kammala o devět set metrů. Tahle budova je již teď divem světa, nepřekonatelným a nejvyšším dílem, které kdy člověk postavil.“

Ammar se na mne nechápavě (nebýt to král, tak bych řekl pitomě) podívá. „Kalatrawo, my si nerozumíme. Chtěl jsem po vás budovu, která překoná Mount Everest. A vy jste se nedokázal dostat ani na čtvrtinu! Tohle je na mne zatraceně nízko, cožpak to nechápete?“

Náhle do mne vjede vztek. Opravdu si tenhle zlatem a mocí obtěžkaný zhýralec myslí, že jsme nic nedokázali?

„Králi, podívejte se kolem sebe, jsme ve výšce dvou kilometrů, tohle že je nízko?“

A pak ho bez dalších řečí chytím za lem džalábíje a shodím dolů, aby se přesvědčil sám…

Tři přání pana Slávka

Jestlipak už jste někdy slyšeli o panu Slávkovi? Že ne? Nuže, pan Slávek byl docela obyčejný pán, kterého byste si zcela jistě ani nevšimli. Přesně řečeno byste si ho nevšimli ze dvou důvodů. Tím prvním byl on sám jakožto osoba krajně obyčejná, nevýrazná, fádní, či jako nějaká šedá myš splývající s pozadím. Jeho chování ani v nejmenším nevybočovalo z řady, nečinil žádné prudké pohyby ani gesta, chodil rozvážně a našlapoval opatrně. Pokud kdy promluvil, pak tiše, bez emocí a bez jakékoli intonace, slova mu z úst vycházela tak, jako kdyby neměla ani chuť, ani energii. Oblečen byl zásadně vždy v tmavošedé barvě, v omšelém, druhořadém obleku a klobouk s širokou krempou měl hluboko usazený.

Druhý důvod by vám vzal vítr z plachet, kdybyste si snad náhodou a na chvíli mohli pomyslet, že byste pana Slávka mohli přece jenom v jeho šedivé maličkosti zaznamenat. Pan Slávek byl totiž již jedenaosmdesát let strážcem majáku na tom nejosamocenějším a nejvzdálenějším ostrově, jaký si lze jen představit. Když tehdy před lety maják dostavěli, nikoho ani ve snu nenapadlo, že by se našel někdo tak ztřeštěně zoufalý, aby se přihlásil k této službě, lidskému naturelu zcela nepřirozené. Přesto se pan Slávek přihlásil. Generální rada, odpovědný za stavbu majáku, to tehdy okomentoval neurvalými slovy, že takové vyhnanství by nepřál ani svému nepříteli, natož tedy ctihodnému panu Slávkovi.

„Když už jsme ale tak daleko, velevážený pane,“ pokračoval generální rada poněkud úlisně a neobratně, „vzhledem k tomu, co vás čeká, abych tak řekl, vzhledem k tomuto mimořádně obtížnému nasazení v osamocení dálav vám nabízíme příležitost vyslovit tři přání, která se pokusíme, samozřejmě v rámci našich možností, splnit.“

Pan Slávek se tehdy chvíli a mlčky zadíval na generálního radu, aby nakonec prohlásil, že jeho jediným přáním je vyrazit na ostrov co nejdříve.

Generální rada spráskl ruce, čímž dával naoko najevo své zklamání, v duchu se samozřejmě pochechtávaje neuvěřitelné pošetilosti pana Slávka. „Ale tohle přání vám rádi splníme,“ rozplýval se nahlas, a byl by se snad docela rozplynul, kdyby se náhle nerozezněla lodní siréna, ohlašující, že je vše připraveno k odplutí.

A tak skončil pan Slávek na ostrově, jehož jméno je sice na mapách, které si ale nikdo nemůže zapamatovat. Ubíhaly dny, měsíce, roky a desetiletí, které vyplňoval třemi železně pravidelnými návyky; kontrolou žárovky v majáku, procházkou kolem ostrova, jež trvala necelou hodinu (ostrov byl opravdu maličký), a konečně posedáváním na lavičce, ze které po zbytek dne pozoroval moře. Za těch jedenaosmdesát let vyměnil stodvanáctkrát žárovku, ušel sto čtyřicet osm tisíc dvě stě třináct a půl kilometru a v železné lavičce vytlačil otisk svého pozadí.

Za ta léta neztroskotala u ostrova jediná loď, a dokonce se k němu ani žádná nepřiblížila. A za celou tu věčnost se panu Slávkovi stala pouze jedna jediná zaznamenáníhodná příhoda. Vracel se tehdy z jedné ze svých mnoha tisíc procházek, když spatřil vlnami na břeh vyhozenou rybku. Byla zlatá a on neotálel ani vteřinu a navrátil ji zpět oceánu. Rybka se tehdy vynořila nad hladinu a lidským hlasem pravila: „Za to, že jsi mne zachránil, Slávku, ti splním tři přání.“ Slávek se svou odpovědí neváhal: „Děkuji ti za nabídku, zlatá rybko, mám však jediné přání. Chtěl bych zůstat i nadále na tomto ostrově.“ Zlatá rybka se na docela malou chvíli divila, pak se ale usmála a zmizela, ponechávajíc ho jeho majáku, procházkám a lavičce.

Uběhlo mnoho dalších let, než nastala chvíle, o níž se dalo napsat jen to, že je to již osmdesát a jeden rok, co pan Slávek sloužil ostrovu a moři.

Tak už je to jedenaosmdesát let, pravil si ten den v duchu, pozoruje ze své lavičky nekonečné moře. To to uběhlo, přemítal. Náhle ho docela maličko píchlo u srdce a on si uvědomil, že na lavičce nesedí sám. Vedle něho seděl anděl, celý v bílém a se zlatě zvlněnými vlasy. „Pane Slávku, máte to tady krásné, mohu s vámi chvíli posedět?“ A tak tam ti dva chvíli seděli, a protože na nejvzdálenějším a nejzapomenutějším ostrově čas i chvíle ubíhají pomalu, seděli tam ve skutečnosti docela dlouho.

„To to uběhlo, viďte,“ promluvil nakonec anděl a pak se oba pohroužili v mlčení. Moře hučelo tak, jak umí hučet jenom ti, kteří rozumějí nekonečnosti.

Notnou chvíli poté se anděl znovu ozval: „Víte, my u nás nahoře toho docela dost vidíme. Vlastně by se dalo říci, že vidíme všechno. Takže jsme viděli, jak dobrý člověk jste, pane Slávku. A dobrých lidí je málo. Kdybych nebyl andělem, tak bych snad musel poznamenat, že je těch dobrých lidí setsakramentsky málo.“ Anděl se pousmál: „Ale zpět k tomu, proč jsem zde. U nás na nebi jsme rozhodli, že vám, člověku příkladně vzácnému, poctivému a skrz naskrz dobrému, splníme jedno přání. Jsem zde, abych si vaše přání vyslechl.“

Nakonec se mi tedy ta přání splní tři, pravil si v duchu pan Slávek a zavřel oči, za nimiž se ukrývalo moře vzpomínek, slitých do jednoho lidského života. „Přál bych si umřít tady na ostrově, u svého majáku,“ odvětil.

Anděl pokýval hlavou: „Panu generálnímu radovi to ale říkat nebudeme, co vy na to? Ostatně, on u nás nahoře stejně není, takže bůhvíkde bych ho musel hledat. Tak tedy brzy na shledanou, pane Slávku.“

10. června 2034

Hanuš se na sebe podíval do zrcadla. Spatřil, že se mu odporoučely i poslední šediny, jeho vlasy tak nyní byly docela bílé. Bílé jako sníh. Inu, už nejsi nejmladší, hochu, tak proto, usmál se.

Cesta mu zabrala necelou hodinu. Když došel k Albertovským schodům, zastavil se a pohlédl vzhůru. Chvíli ostřil, aby si nakonec úlevně oddechl. Lavička tam ještě stále byla! Naše lavička, pomyslel si a začal zdolávat schody…

„Kdyby nás měl náhodou někdy rozdělit čas, sejdeme se tady v roce 2034. Desátého června, ano?“

Hanuš netušil, proč ho tehdy napadl zrovna tenhle rok. Prostě to jen tak plácnul. Jako kdyby to nebylo jedno. Teď jsme tady, a kdoví, co bude zítra.

„Ale nás nic nerozdělí, nikdy, nikdy nás nic nerozdělí,“ slyšel šeptat Veroniku, „a taky tě tady budu potkávat každý rok. Každičký rok, protože vím, že tě tady vždycky najdu!“

Hanuš si každoročně vzpomněl, že tehdy pršelo. Zpočátku docela drobně, tak jako na konci jara obvykle pršívá. Seděli s Veronikou na lavičce a ten déšť samozřejmě vůbec neregistrovali, stejně jako si vůbec nevšímali červnové Prahy pod sebou.

S odstupem let si čím dál tím jasněji uvědomoval, že jeho tehdejší plácnutí i jeho tehdejší předtucha nebyly vůbec náhodné. Štěstí totiž nemůže trvat navěky, a pokud je to štěstí absolutní, tak jak je cítil tehdy s Veronikou, pak je mu dán z podstaty do vínku pouze okamžik.

Rok po slibu si myslel, že mu pukne srdce. Seděl na lavičce celý den, a když Veronika nepřišla, usoudil, že musí zemřít. Ten pocit mu zůstal ještě po mnoho dalších let, aby postupně slábnul pod vlivem léku s názvem čas. Anebo to bylo stáří, které mu trpělivě vysvětlovalo, že smrt není zrovna tou nejlepší medicínou na jeho chorobu…

2034. Hanuš se zamyslel, co by mohl tento rok znamenat, nenapadlo ho však vůbec nic. Snad jen to, jak rychle to uběhlo. Sedmdesát let… A mně je jedenadevadesát. Kdo by byl řekl, že se toho dožiju. Uvelebil se na lavičce, a přesto, že si to už před lety zakázal, pomyslel na to, co dnes asi Veronika dělá. A zabolelo to samozřejmě i dnes.

Přicházející bouře si nevšimli, takže když se náhle jemný déšť proměnil v liják a vedle nich, docela blízko, udeřil blesk, mělo je to vyděsit. Cožpak by je ale právě v ty chvíle mohlo něco ohrozit? Tancovali v tom božím dopuštění jako smyslů zbavení a křičeli na sebe z plných plic slova, která nebyla přes hromobití slyšet. Kdo by však nevěděl, co na sebe křičeli!

Hanuš procitl ze snění zrovna ve chvíli, kdy se snažil v paměti vydolovat, jak dávno už to je, co slyšel někoho říkat: „Miluju tě.“ Po schodech k němu pomalu stoupala stařenka, se kterou se tady potkával už léta.

„Pozdravpánbůh, Marie,“ pozdravil svou známou a na docela malou chvíli si představil, že by to mohla být Veronika. Dokázal bych jí ještě říct, jak moc ji miluji? A dokázal bych si s ní ještě zatančit v bouřce? Najednou ho silně píchlo u srdce.

„Tak vy pořád ještě čekáte, Hanuši?“ zeptala se Marie, když byla na jeho úrovni.

Hanuš se usmál a pokrčil rameny: „Čekám. Však je teprve poledne…“

Necelých sto kilometrů od něj pojednou píchlo u srdce rovněž Veroniku. Tak už je to tady zase, pomyslela si. Rok co rok v tuhle dobu se jí zničehonic sevřelo srdce. Jako kdyby jí chtělo puknout. Ovšem, tak jak rychle tohle sevření přišlo, tak také kvapem odeznělo, aby po něm zůstalo jedno jediné; Veronika pokaždé zřetelně pocítila, že v jejím životě něco chybí, že jí něco podstatného uniklo. Něco, na co si nemohla sice dost dobře vzpomenout, co ji ale kupodivu vždy desátého června zabolelo. A letos, cítila, to zabolelo obzvlášť mocně…

Vánoční přání

To přání došlo dva dny před Štědrým dnem. Pošťák se na mne usmíval, jako kdyby právě vyhrál první cenu v loterii.

„Tak to vidíte, paní Hartová, nakonec jsme vás našli, i když vám odesilatel jaksi zapomněl napsat přesnou adresu. Na obálce stojí jen vaše jméno, příjmení a ulice. A že je zrovna ta vaše ulice setsakramentsky dlouhá…“

Ta slova byla vyslovena s takovou vroucností, že jsem se přistihla, jak se rovněž usmívám.

„Jste milý, pane… pane…?“ Náhle jsem si uvědomila, že neznám pošťákovo příjmení. A přitom u nás roznáší poštu už několik let. Zastyděla jsem se.

„Heřmánek. Alois Heřmánek,“ přerušil trapné ticho pošťák.

„Ach ano, pane Heřmánku, to je od vás milé,“ slyšela jsem se škrobeně odpovídat.

A pak, už doma, a ještě celá vykolejená ze skutečnosti, že ani po letech nejsem schopna znát svého poštovního doručovatele jménem, jsem rozlepila obálku. Když jsem si obsah přečetla, věděla jsem ihned, že se musí jednat o omyl.

Na zažloutle bílém, ovšem zjevně ručním papíře stála krasopisně napsaná následující slova:

Nejdražší Hermíno. Už je to devadesát jeden rok, co jsme se neviděli. Nuže, po devadesáté prvé ode mne, prosím, přijmi k Vánocům má srdečná pozdravení. S láskou a navždy Tvůj, Jánoš

Zírala jsem na ty řádky notnou chvíli a uvnitř mnou cloumalo jakési podivně chvění. Jako kdybych se přes všechnu jistotu, že dopis není určen mně, chtěla alespoň na chvíli utvrzovat v pocitu, že tomu tak není. Jako kdyby mi konečně někdo pošeptal slova, na která jsem doposud marně čekala celý svůj život.

„Kdopak ti píše? Tváříš se, jako kdybys snad měla dostat nějaký liebesbrief. Zrovna ty!“ Můj manžel Ed. Rozvalený na gauči zrovna dopíjel své druhé pivo, přičemž sledoval jedním okem mne, aby tím druhým neopomněl zírat na druhý poločas utkání svých milovaných Celtics.

Rychle jsem se vzpamatovala. „To je omyl. Shoda jmen. Někdo poslal dopis na Hartovou v naší ulici a pošťák jej omylem doručil mně.“

„Tak to musí být pro tu starou čarodějnici z druhého konce. Taky se jmenuje Hartová.“ Ed přestal na chvíli sledovat zápas a mnul si bradu. „Zajímalo by mě, kdo může té babizně psát. Kdysi jsme jí spravovali s Jackem střechu, a to ti řeknu, jakživ jsem neviděl škrobenější náturu. Ta ženská je jako led. Odměřená a prkenná, jako kdyby snad v životě nepoznala nic hezkého. A to jí přitom musí být určitě přes stovku.“

„Kde přesně bydlí?“ zeptala jsem se, odpovědi jsem se ale nedočkala. Ed byl už opět plně soustředěný na svůj fotbal.

A tak jsem se vydala tou naší tříkilometrovou ulicí jako nějaký špion, nahlížející na schránky a hledající žádané jméno.

Úspěch se dostavil až na samotném konci. Na obyčejné plechové schránce, patřící k malému, cihlovému domku, stálo slovo, které jsem hledala. Hartová. Přesně řečeno tam stála slova dvě. Mary Hartová.

Chvíli jsem před domem jen tak stála a pozorovala jej. Snad proto, abych si dodala odvahu. Anebo proto, abych mohla mít u sebe ještě na malou chvíli psaní, které mi sice nepatřilo, které bych ale tak ráda jednou dostala.

Otevřela mi vyšší žena, vyšší i přes své patrné shrbení. Ed nepřeháněl, opravdu jí muselo být přes sto let, a to hodně. V životě jsem neviděla někoho s tolika vráskami. Na chvíli jsem si bezděčně vzpomněla na francouzského buldočka, kterého měla má sestra. Ovšem to přirovnání nesedělo. Vrásky Mary Hartové byly totiž docela droboučké, síťované, jakoby vykroužené tím nejjemnějším soustruhem.

„Žádný podomní prodej. Žádný. Je vám to jasné?“

Příkrost pronesených slov mne vytrhla ze snění. Poněkud jsem se zapotácela, abych nakonec přece jenom našla rovnováhu i úsměv: „Paní Hartová, pošťák mi dnes ráno doručil dopis, který je pravděpodobně určený vám. Omyl způsobila naše příjmení. Jsou shodná. Taky se jmenuji Hartová.“

Stařena mi vytrhla dopis z rukou. „To bych řekla, že je to omyl. A jak jsem už říkala, žádný podomní prodej!“

A pak Mary Hartová zabouchla beze slova poděkování dveře a nechala mne tam trčet s pusou dokořán. Měla jsem pocit, jako kdyby mne někdo praštil přímo na solar plexus. Tvrdý a nemilosrdný direkt. V duchu jsem se odpočítávala, abych po napočítané desítce poodstoupila, zmatená a rozhozená. Ovšem pak, jako kdyby mi někdo přikouzlil druhý dech, jsem se nasupila a zaťala pěsti. Jakým právem mne tahle ženština takhle odbyla? Vždyť to přece ode mne nebylo nic jiného než milé gesto, které jsem nemusela učinit.

Tak jsem se vrátila o ty dva kroky, kterými jsem před chvílí ustoupila příkrosti Mary Hartové a… Užuž jsem se chystala opětovně zazvonit, nakonec jsem se ovšem zarazila. Nevím, co to do mne vjelo, pojednou jsem ale měla pocit, že musím stařenu vidět jinak než jako při posledním zazvonění. Vycouvala jsem ode dveří a vydala se podél zdi k nejbližšímu oknu.