Přeložila Jana Jašová

THE ENGLISHMAN

David Gilman

Copyright © David Gilman 2020

Translation © Jana Jašová 2022

Cover Design © Ben Prior 2020

ISBN 978-80-242-7936-7

Suzy

Když člověk umírá, umírá v něm nejdřív jeho první sníh, polibek, hádka…

Neumírají lidé, umírají světy v nich.

Jevgenij Alexandrovič Jevtušenko

(1932–2017)

Prolog

Ruská federace

Říjen 2019

Silnice byla dlouhá a rovná, z obou stran se na ni tlačil hustý les. Lemovaly ji zmrzlé hromady sněhu, odhrnutého během uplynulé zimy, a jejich hřebeny teď zvýšilo čerstvé sněžení. Prodloužil kroky a rozběhl se vstříc vycházejícímu slunci ještě rychleji.

Neodvažoval se zastavit.

Slunce se už vyhouplo nad vrcholky stromů kolem mrazivé úžlabiny cesty, kam jeho paprsky nikdy nedopadaly. Jeho namáhavé oddechování zaniklo v rachocení motoru prvního auta. Instinktivně se otočil. Za prvním autem jelo druhé, světlo z jeho reflektorů se proplétalo mezi stromy. Pronásledovalo ho nejspíš tak dvacet chlapů.

Přeskočil sněhovou hráz na levé straně silnice a sehnul se pod převislými větvemi. Podél zamrzlé sněhové hradby vedla mezi silnicí a hustými kmeny stromů, které mu bránily vběhnout do lesa, úzká pěšina. Slyšel, jak se zvuk motorů změnil. Zpomalovaly. Utíkal dál. Před obličejem se mu objevila větev a on zvedl ruku, aby ho nešvihla. Nad hlavou mu zarachotila salva výstřelů. V duchu si vynadal za svou hloupost. Tím, že odrazil větev, rozhoupal i ty nad ní, a oni zahlédli, jak se z nich k zemi snáší poprašek sněhu. Utíkal dál, v ještě hlubším předklonu, vyhýbal se větvím. Kanonáda kulek se zarývala do stromů, kde byl ještě před pár vteřinami. Stříleli divoce. Zbraně burácely povětřím, do vzduchu vyletovaly gejzíry kůry a sněhu.

Dýchal čím dál obtížněji. Studený vzduch ho pálil v plicích. A pak najednou pěšina končila. Vběhl přímo do nízkých větví. Cítil, jak ho švihly do obličeje. Stehnem mu projela ostrá bolest. Klopýtl a další kulka se mu zaryla do boku. Nevšímal si bolesti a běžel dál. Krvácel, nechával za sebou temnou cestičku. Lesem se rozlehl vzdálený štěkot psů. Chodidlo se mu zachytilo o kořen a on upadl do hlubokého sněhu. Uhodil se přitom o kmen, až si vyrazil dech. Chvíli mu trvalo, než ho znova popadl. Potřásl hlavou, aby se probral z bolesti a zbavil se potu v očích. Teď už je slyšel. Hlasy, které na sebe volaly. Úzkostlivé. Se strachem z něj. Dovolil si na okamžik zavřít oči. Další střelba.

Vzpomněl si, co ho sem přivedlo.

ČÁST PRVNÍ

ZÁPADNÍ AFRIKA

1

Operační základna francouzské cizinecké legie

Republika Mali

Únor 2013

Teplota už bezmála atakovala padesát stupňů Celsia. Bojová výbava a zbraně, které každý nesl, spolu se zásobami a municí vážily přes třicet kilo. Jejich cílem byl drsný horský terén, kde do země přes hranici s Alžírskem proudili salafijští Tuaregové a etnické bojůvky Al-Káidy. Tihle kmenoví bojovníci to tady dobře znali a úkolem elitního 2e Régiment étranger de parachutistes bylo vykopat je odsud a zastavit postup islámských radikálů.

Francouzskou vojenskou intervenci v západoafrickém Mali, vnitrozemské republice zhruba velikosti Texasu, podpořila Rezoluce OSN číslo 2085. Svět tleskal tomu, když francouzská a čadská armáda osvobodily Timbuktu, jenže brzy vypukly mnohem brutálnější boje stovky kilometrů daleko – v opuštěném údolí Ametettaï v srdci horského masivu Adrar des Ifoghas v severním Mali, na hranici s Alžírskem. To byla oblast ovládaná zločinci, teroristy a militantními bojůvkami, lidmi, kteří s neúprosnou výkonností prodávali zbraně a drogy, aby mohli financovat protizápadní organizace. Kombinované pozemní a vzdušné operace s cílem vyčistit od nich vesnice v údolí a okolní jeskyně se už teď ukazovaly jako pořádně tvrdý oříšek. Francouzské speciální operační jednotky se sem musely nejdřív přepravit ze základny v Ouagadougou v Burkina Faso a obsadit region Kidal, aby měly odkud zahájit tažení na hory. O tenhle boj stál francouzský prezident i politici, stáli o něj generálové, a pěšákům nezbývalo než se dát do díla. V sázce byla čest Francie.

Velící desátník Sergej Sokol popoháněl svou ostřelovačskou četu do rozpáleného nitra helikoptéry Puma, odkud se on i jeho muži mohli rychle sešplhat po provazech dolů, až se dostanou nad místo výsadku. Když byli před měsícem vysazeni v Timbuktu a zbavili město teroristů, byli ve výhodě, ale zdejší nehostinná krajina posetá balvany nahrávala obráncům. Omezený přístup k jeskyním nutil jednotky postupovat riskantními úzkými hrdly, kde se stávaly snadnými terči pro útoky ze zálohy. Snajpři se dostávali na místo vrtulníky a potom se pachtili přes zničenou zemi, kde zaujímali vlastní palebné pozice. Jejich zbraně s dlouhým dostřelem zlepšovaly šance útočících legionářů.

„Ptáku!“ oslovil Sokola čísi hlas.

Rusův obličej, po dvaceti letech služby ve všech možných válčících koutech Afriky, kam se legie dostala, zbrázděný hlubokými rýhami, se zvrásnil v úsměvu ještě víc. Hlas reagoval na jeho slovenské jméno – tu dravčí identitu mu spolu s údajným slovenským původem přiřkl kapitán verbířů v Marseille v den jeho nástupu k legii. Ten dokonale oblečený a upravený důstojník cizinecké legie sdělil vyčouhlému, neupravenému a podvyživenému mladíkovi, že se to hodí k jeho zahnutému nosu. A že jestli přežije výcvik a dostane se k parašutistům, kapitán mu osobně zaplatí sokolí tetování. Z vlastní kapsy. Byl to první náznak přátelského chování, jaké kdy mladík na útěku poznal, a povzbudilo ho. Teď už jeho svalnatý trup zdobilo tolik sokolích tetování, že až nebezpečně připomínal voliéru.

Jeho blízký kamarád Dan Raglan z velitelství legionářského parašutistického přepadového oddílu doběhl až k němu. Sokol si přiložil dlaň k uchu, aby v tom burácení Pumy něco slyšel, a Dan zakřičel: „Cíl se přesunul. Je v jiný jeskyni.“

Jeskyně se staly útočištěm pro Abdelhamida Abou Zeida, jednoho z nejhledanějších teroristů světa, velitele Al-Káidy v Mali a cíl 2. výsadkářského pluku cizinecké legie. Jejich úkol zněl: zajmout Abou Zeida živého a získat tajné informace teroristů ukryté v jeskyních.

Sokol se nesouhlasně zamračil. Změny na poslední chvíli připravují lidi o život. Krátká porada byla nezbytná. Zatímco výsadkáři legie zaútočí v předvoji, komando se slaní dolů z útesů a udeří na jeskyně, kde se skrývají teroristé a jejich vůdce, takže museli být sehraní. „Kam se přesunul?“

Velitel komanda vtiskl do Rusovy ruky složenou mapu a načrtl na ni čáru. „Sem. Jeskyně třináct.“ Ušklíbl se. „Myslíš, že to znamená pech?“

„Jen pro pitomce jako vy, co při slaňování po provazech moc vystrkujou prdele. Kdo nařídil změnu cíle?“

Mladší z mužů se obrátil k hloučku důstojníků, který postával v pozadí se dvěma civilisty. Jeden z nich měl pásku přes oko, která nedokázala skrýt naběhlou jizvu. Byli to příslušníci britské a francouzské rozvědky, kteří naplánovali zajetí hledaného muže. Třetí špion, Američan, odjel před dvěma dny. I chlapům s mozkem napůl uvařeným žhnoucím sluncem muselo být jasné, že navzdory mezinárodní pomoci je tahle operace výhradně ve francouzské režii. Pokud skončí průšvihem, poteče francouzská krev. I když ne výhradně. Jako první přijdou na řadu ti z legie, a v jejich žilách francouzská krev neproudila.

„Špioni,“ procedil Rus opovržlivě skrz zuby. „Netuším, kdo je Kyklop,“ utrousil s pokývnutím k Francouzovi s páskou přes oko, „ale tyhle zmrdi si ty svoje rozumy ždímou z koulí.“

Raglan chytil přítele za paži. Až na nepatrně jiné uspořádání výstroje a posazení helmy vypadal paragán stejně jako jeho štíhlí, sluncem sežehlí muži. „Musíte nám otevřít bránu, Ptáku, jinak jsme v řiti. Tví kluci musejí zaujmout pozice a zlikvidovat obránce jeskyní.“

Mezi hlavním terčem legionářů a vstupem do jeskyní stálo několik stovek povstalců. Vyčistit se musely všechny, ale dalo se čekat, že ta, ve které je velitel Al-Káidy, bude střežena nejsilněji.

Rus se znovu zadíval do mapy. „Jestli je todle moje pozice, pak je to dál, než nám tvrdili. Podle mýho vodhadu tak vosum set padesát, a na těch útesech to bude sakra fičet.“ Ostřelovači se museli dostat na místo přesně – jeden voják tady závisel na druhém a ten zase na dalším, pokud měli splnit, co se od nich čekalo. Jenže dostat se na pozice, z nichž budou moci chránit ty, kteří se začnou slaňovat k jeskyním a bojovat přitom s urputným nepřítelem, zabere nějaký čas. „Nejdřív se tam musíme probojovat.“

Mladší muž se zakřenil. „Tak to byste radši měli zvednout zadky, nebo budeme muset všichni brzo obskočit těch sedmdesát panen, co se na ně po smrti těšej teroristi.“ Plácl Rusa po paži a rozběhl se tam, kde na něj čekali vlastní muži.

Legionáři bojovali v úmorném vedru, v konfliktu, jenž brzy upadne v zapomnění, ale právě jejich touha po boji je k legii přivedla. Kromě touhy nechat za sebou minulost. Teď už se jich zmocnilo vyčerpání, lnulo k nim spolu s potem a tíhou jejich výstroje, která se jim zarývala do kůže, když běželi k vrtulníkům. To nebylo nic nového. Nikdo si nestěžoval. Rachot rotujících vrtulí Pum jim vyhnal z hlavy všechny myšlenky na to, co leželo před nimi. Bez ohledu na to, jak těžce střežené budou hory, legionáři hladověli po akci. Noví rekruti, kteří nedávno prošli nekonečným výběrovým procesem, se už nemohli dočkat, až okusí krev. Staří mazáci po letech bojů v pouštích a džunglích dobře věděli, jak tvrdí a těžce ozbrojení budou protivníci a že úspěch závisí na schopnostech, odhodlání a soustředění na jedinou věc: vrhnout se na nepřítele co nejnásilněji a zabít ho dřív, než on zabije vás. Byla to prostá rovnice, kterou chápali i naprostí nováčci v legii.

Sokol si zastrčil mapu pod popruh a nadhodil si na záda vypolstrovanou plátěnou brašnu, v níž nosil svou milovanou ostřelovačskou pušku. Odplivl si. Kravaťáci. Usadil se na podlážku Pumy a vklínil se mezi své muže. Nohy mu visely do prázdna, když dvojice motorů Turbomeca C4 vynesla bojovou helikoptéru do nebe nezkaleného jediným mráčkem nebo oparem. Ta diamantově ostrá modř náhle zpihovatěla, jak všechny helikoptéry vyrazily do výšky rychlostí 147 uzlů.

Raglan sledoval Sokolův stoupající stroj. Stovky džihádistů čekaly na to, aby mohly bojovat na život a na smrt, stejně jako čekali vojáci z úderných oddílů, až se budou moci vrhnout na nepřítele. Nastal čas vpustit elitu legie do chřtánu hor.

Zadíval se na svoje komando.

Nenapadalo ho žádné místo, kde by byl radši než mezi nimi.

Pro Dana Raglana byla legie domovem.

Teroristé byli na útok připravení. Jejich střelci a ostřelovači už čekali ukrytí na útesu i v údolí a spustili na blížící se parašutisty kanonády z pušek a granátometů. Vyzbrojení byli dobře, po pádu Libye tam zbyla spousta zbraní, stačilo jen natáhnout ruku. Francouzští generálové se obávali, že teroristé mají rakety vzduch-vzduch a že s nimi budou narušovat jejich používání bojových letounů. Francouzské dělostřelectvo ostřelovalo pozice nepřítele na dálku čtyřiceti kilometrů, ale moc zásahů se jim nepodařilo. Dostat se nepříteli na kobylku vyžadovalo nezdolné odhodlání a neúnavné kličkování údolím. Jen tak se legionáři dokázali dostat k teroristům natolik blízko, aby je mohli účinně zabíjet.

Jeskyně byly vybavené dostatkem zásob i munice na celé měsíce obléhání. Bod obratu nastal, když se legie zmocnila vesnice Ametettaï, odkud předtím teroristé brali vodu. Od té chvíle to byl boj na život a na smrt, z něhož nebylo pro salafisty úniku. Museli ustoupit do jeskyní, kde měli poslední zbytky zásob vody. Legie už předtím bojovala v Afghánistánu a cítila k bojovníkům Al-Káidy i jejich spojencům z řad Tuaregů zdráhavý respekt. Tihle chlapi byli mnohem odhodlanější a schopnější než Tálibánci.

Raglan a jeho komando se spustili z vrcholu a zaútočili shora. Dan mrkal, aby zbavil oči potu. Se svými muži využil palby, aby se dostali blíž k pozicím teroristů, kteří bránili výšiny nad jeskyněmi. Kamenitá půda byla riskantnější terén než pláně tam dole a vylučovala rychlejší postup. Ale dostat se kupředu bylo stejně obtížné pro muže z údolí jako pro ty, kteří se snažili udržet na zrádných svazích nad nimi. Obě útočící skupiny už měly oběti. Kamenité svahy, na nichž se nebylo kde ukrýt, byly pro nepřítele pravým požehnáním. Raglanův tým byl tři sta metrů od okraje útesu, z něhož slaňovali ke vchodům do jeskyní, když se náhle za balvany ohlazenými tisíci let pouštních větrů vztyčily obrysy postav v hábitech. Vzduchem zapraskaly výstřely.

Raglan slyšel, jak se kulky zaryly do těla muže jen dva metry od něj. Nejdřív zadunění kanonády, která zasáhla jeho neprůstřelnou vestu a porazila ho na záda, ale i nezaměnitelný, odporný zvuk oceli trhající pokožku. Teroristé, kteří se vrhli proti legionářům, byli v přesile nejméně šest na jednoho. Agresivní výcvik a instinkty udržely vojáky v pozicích a pomohly jim opětovat palbu. Pak legionáři začali postupovat kupředu, vždycky metr, než zalehli a spustili střelbu, pro niž si pečlivě vybírali terče. Pak zase metr popoběhnout, znova zalehnout. Někteří pálili z granátometů. Jejich koordinovaný protiútok způsobil, že nepřátelé zakolísali. Teď to byli oni, kdo klečel nebo ležel na kamenité zemi. Raglan naznačil mužům, aby se kryli. Nesmějí se tyčit proti obloze. Zdálo se, že na téhle planině teroristé žádné rakety vzduch-vzduch nemají, ale protitankový granátomet dokáže sestřelit vrtulník zrovna tak účinně. Uprostřed praskotu výstřelů odrecitoval do vysílačky jejich koordináty a vyzval k vzdušnému úderu. Francouzští piloti vrtulníků patřili k těm nejodvážnějším, jaké kdy potkal. Útok byl potvrzen. Do dvou minut. Ještě sto dvacet nekonečných vteřin, kdy budou muset zadržovat protivníky.

Útok helikoptér se měl uskutečnit nebezpečně blízko místu, kde teď leželi, takže Dan vydal rozkaz: muži se ve dvojicích, za pomoci krycí palby, přesunuli za několik balvanů, které poskytovaly aspoň nějakou ochranu. Jakmile se vrtulníky Tiger spustí níž a zahájí palbu ze zbraní s laserovými zaměřovači, půdu budou rvát dopadající rakety a povětří se kromě střepin naplní i poletujícími úlomky rozdrcených kamenů.

Raglan se sehnul a přiblížil obličej k tváři raněného muže, který ležel bez hnutí, oči vytřeštěné. „Sammy, vydrž, mon ami!“ vykřikl do neutuchajícího rachotu výstřelů.

„Dane… promiň… nezastavuj se. Běž dál,“ procedil jeho kamarád skrz zuby.

Raglan sledoval teroristy, kteří se zatím kryli, ale věděl, že to nepotrvá dlouho. Vzhlédl k obloze. Žádný řev blížících se vrtulníků se zatím neozýval. Pokusil se uklidnit raněného a natahal k němu kameny, z nichž kolem ležícího muže vytvořil ochranný val. Jeden z členů komanda se přískoky a kličkováním, za pomoci krycí palby přátel, rozběhl k nim.

„Máme čas, Sammy,“ broukal konejšivě Raglan. „Těch hajzlů je tam moc, nestačíme na ně. Ale helikoptéry už letí.“ Odtáhl raněnému od těla pás s náboji a vklouzl mu rukou pod neprůstřelnou vestu. Ruku mu zalila krev. Výstřel vyhloubil Sammymu díru do žaludku.

Člen komanda přeběhl posledních dvacet metrů, aby se dostal k Raglanovi a jeho zranitelným lidem, a zaujal pozici vedle nich. Prázdné nábojnice zarachotily o kamení, když vystřelil dávku proti teroristům.

„Miloszi!“ Raglan mu varovně ukázal na několik bojovníků Al-Káidy, kteří se vztyčili a rozběhli se k nim. Polák stočil hlaveň k nim a sestřelil je.

„Necejtím nohy, Dane,“ ozval se vyděšeně raněný.

Milosz po něm loupl rychlým pohledem. Usmál se. „Ty seš prostě zatracenej simulant, Sammy. Ale jen si pohov, než je složíme!“ vykřikl, odhodil prázdný zásobník a plynule nasadil druhý. V rachocení výstřelů teroristů téměř zanikly osamocené dávky legionářů.

„Vyser si voko. Každej ví, že vy Poláci jste líný na krok. I kdybych se plazil, furt budu rychlejší než ty,“ odsekl Sammy a zatajil dech, aby potlačil nával bolesti.

Raglan položil příteli dlaň na záda. Kulka z těla nevyšla. Otevřel lékařskou brašnu raněného a vylovil z ní tlakový obvaz. Vyškubl ho z obalu a vsunul pod těsnou neprůstřelnou vestu. „Dej si na to ruku a drž!“ vykřikl.

„Heleď… nenechávej mě tady… takhle ne… prosím. Víš, co by se mnou provedli? Dane… udělej, co je potřeba, jo?“

Raglan neměl v úmyslu přítele ani zabít, ani nechat nepříteli. Pro tyhle muže, tak těsně spojené bojem, nic z toho nepřipadalo v úvahu. Než stačil odpovědět, Milosz varovně vykřikl.

„Dane!“ Polák vypálil čtyřicetimilimetrový kouřový granát, z něhož se valil rudý dým, na nepřátelské pozice. Vzápětí jim vítr v zádech a rachocení vrtulí napověděly, že se blíží helikoptéry.

Hořké zkušenosti z předchozích bojů zabránily legionářům předem upozornit piloty, jakou barvu kouřového signálu použijí. Nepřítel mohl odposlouchávat jejich vysílání a použít kouřové signály stejné barvy, aby tak nalákal vrtulníky do léčky. Raglan stiskl tlačítko vysílačky.

„Identifikujte kouř.“

„Vidím červený,“ odpověděl pilot.

„Souhlas,“ potvrdil to Raglan a zakryl raněného svým tělem, když se do země kolem pozice nepřátel zaryla děsivá raketometná palba, která trhala na kusy nepřátele i půdu. Zkáza byla ohromující. Raglan a jeho muži se tiskli k zemi a jejich těly lomcovaly silné poryvy vzduchu, v němž vířily úlomky kamení. Stateční piloti Tigerů se snesli co nejníž a zaměřili se na pozice protivníka. Jejich palba měnila s děsivou neodvratností lidská těla v kusy masa poletující na všechny strany. Kamenitou půdu zkrápěla krev. Zabíjení bylo rychlé a efektivní. Raglan uslyšel ve sluchátkách zapraskání a dotaz, jestli byla pozice nepřítele neutralizována. Potvrdil to a požádal o evakuaci raněného. Když teď byla planina vyčištěná, mohl tu přistát vrtulník a odvézt jeho kamaráda do bezpečí.

Útočící helikoptéry se otočily a odlétly. Komando legionářů se ihned zvedlo a dalo se do práce. Raglan je sledoval, jak se rozbíhají po zničené zemi. Pokud někdo z Al-Káidy unikl smrti ze vzduchu, komando se postará o to, aby to nebylo nadlouho.

Rozepnul Sammymu řemínek helmy a znovu sáhl do lékárničky. „Jestli to teď někdo z nás koupí, jsme v prdeli,“ prohodil. „Když si náš milej felčar dává voraz.“ Hledal injekce proti bolesti. V poskytování první pomoci byli vycvičení všichni, ale právě Sammy byl zdravotníkem oddílu a měl u sebe záchranářskou výbavu.

Obličej raněného se stáhl bolestnou křečí. Adrenalin už mu z těla vyprchal a otevřel dveře pro mučivou trýzeň. „No tak… se nenechte trefit. Ježíši, kámo… dělej…“

Raglan zatřásl skleněnou lahvičkou, ponořil do ní injekční jehlu a poklepal na stříkačku, aby tekutinu zbavil bublin vzduchu. „Evakuace už je na cestě, Sammy. Vydrž. Po tomhle budeš mít krásný sny.“ Vbodl do přítelova stehna padesát gramů ketaminu. Ketamin byl lepší než morfium, protože nezpůsoboval problémy s dechem a srdeční činnost spíš stimuloval, než tlumil. Dan už zase slyšel blížící se víření lopatek vrtule. Stejně naléhavé jako u Tigerů, ale ne tak zběsilé. Napsal kamarádovi na čelo dávku a čas podání a pak stiskl sprej se zeleným dýmem, aby identifikoval svou polohu. Znovu si s pilotem potvrdili barvu kouře. Pak poklepal Sammymu povzbudivě na rameno, aby se s ním rozloučil, zvedl palec a rozběhl se k místu, kde čekali jeho muži na povel spustit se do jeskyní. Nesnažil se potlačovat lítost, která se ho při pohledu na raněného kamaráda zmocnila. Při téhle misi měli zatím kliku. V minulosti už viděl tolik padlých druhů. Dan se zadíval na ustarané tváře svých mužů a věděl, že cítí totéž. Nepotřebovali slova, rozuměli si i bez nich. Byli spolu už léta. Raglan si nachystal provaz. Vrtule záchranářské helikoptéry kolem nich vířila zelený dým.

Aby se zmocnili vůdce teroristů a zajistili jejich tajné materiály, museli se teď slanit k ústí jeskyní. Jejich životy teď byly v rukou ostřelovačů.

Komando se spustilo do prázdnoty.

2

Sokol, přezdívaný Pták, si vytřel pot z očí. Jeho maskovací oblek, „hejkal“ z pytloviny a třásní našitých cikcak na bojové uniformě, měl sice schopnost odstínit teplo vydávané člověkem, ale střelba v něm byla v tom úmorném vedru ještě obtížnější. Ostřelovačskou pušku měl opřenou o balvany, které podpíraly jejích patnáct kilo váhy a poskytovaly jemu i jeho pozorovateli úkryt. Celková délka zbraně byla sto čtyřicet centimetrů od pažby až po hranatý tlumič na konci sedmdesáticentimetrové hlavně zabalené v pytlovině. Střelec a jeho zbraň byli pečlivě zamaskovaní, jejich obrysy splývaly se skalnatým terénem. Puška střílela dávky ráže .50 na vzdálenost dvou tisíc metrů, rychlostí 850 metrů za vteřinu. Sokol dokázal střílet i na tuhle vzdálenost, ale spolehlivější byl dostřel na 1 800 metrů. I když útok výsadkářů vyčistil pozvolné svahy před jeskyněmi, pořád ještě zbývalo nějakých sedm set metrů srázu, který muselo komando zdolat. Legionáři už pozabíjeli stovky teroristů, a ti, kteří přežili, se stáhli do svého jeskynního útočiště. U vchodu do něj měli automat s muničním pásem a dostřelem 1 500 metrů, kterým kropili zemi před Sokolem. Džihádistický střelec byl ukrytý za navršenou hradbou kamení pod skalním převisem, takže byl v bezpečí před palbou ze země i shora. Rus ani jeho pozorovatel ho nedokázali čistě zaměřit. A docházel jim čas. Legionáři už zahájili sestup, viděl je, jak slaňují na lanech z útesu. Jestli nedokáže toho chlapa složit, spousta z nich zemře ve chvíli, kdy se spustí tak nízko, že na ně z jeskyně bude vidět.

Sokol už byl v palebné pozici dost dlouho, takže když se poletující prach kolem hory usadil, dokázal určit směr větru, hranici dostřelu. Zabil už ostřelovače protivníka a zničil jejich zamaskované náklaďáky dvouhlavňovým dělem s podvozkem. Teď se ještě musel postarat o toho chlapa s automatem za kamennou mohylkou. V duchu si přepočítal souřadnice, natočil teleskopické hledí tak, aby upravil sklon. Kulka nikdy neletí přímo, opisuje parabolickou křivku, nejdřív nabírá výšku, než ji zemská přitažlivost přiměje zase padat. Sokol měl teď dostřel, který potřeboval, aby upravil zaměření a vykompenzoval tak dráhu letu. Přitiskl si tvář k pažbě, oči dál upíral do hledí, a zahlédl v ústí jeskyně nějaký pohyb. Automat s muničním pásem se musel často přikrmovat a snajpr zahlédl teroristu, jak se plíží k otvoru jeskyně, aby podal střelci nové pásy. Jeho pozorovatel ho ani nestačil upozornit na terč, když Sokol zamířil těsně před místo, na něž se chtěl džihádista dostat, a vypálil. Let střely na vzdálenost tisíc metrů trvá podle hrubého odhadu o něco méně než dvě vteřiny. Sokol ještě ani nenapočítal do dvou, když uslyšel výstřik krve, jak se střela těžkého kalibru zaryla do teroristovy nohy. Šok a ztráta krve s ním brzo skoncují nadobro. Sokol znovu nabil, posunul do komory další dávku z pásu. Podruhé vypálil do hromady kamení, která chránila nepřátelského ostřelovače. Střely se pár vteřin zarývaly do kamenů a některé z nich rozmetaly. Další dávka už čekala v komoře. Sokol se teď spoléhal na svoje instinkty. Zabíjet efektivně znamenalo myslet už ve chvíli, kdy vaše střela zasáhne zamýšlený cíl, na to, co protivník udělá teď. Terorista potřeboval munici a Sokol očekával, že ten chlap zariskuje všechno a půjde si pro ni. Pomohl mu v rozhodování tím, že zastřelil jeho nabíječe a rozmetal část krycí hradby. Teď Sokol zariskoval rovněž a zamířil do místa, kde předtím trefil nabíječe. Zklidnil dech. Zaměřovací kříž v jeho hledí zachytil pohyb. Legionář stiskl spoušť. Pokud se netrefí, střelec s automatem vzápětí otočí svou nabitou zbraň proti dvanácti mužům, kteří se už za okamžik spustí před ústí jeskyně. Terorista se natáhl po pásech a Sokolova kulka ho zasáhla do hlavy.

Sotva se svezl k zemi, ze stínů jeskyně se vynořili dva nebo tři další bojovníci, ale už bylo pozdě. Výsadkáři seskočili před vchod a hodili dovnitř granáty. Údolím otřásla ozvěna výbuchů, za níž následovalo staccato střelby. Sokol odtáhl obličej od teleskopického hledí. Komando bylo uvnitř.

Raglan a jeho muži odhodili provazy a rychle pozabíjeli těch několik otřesených protivníků. Rozdělili se do dvojic, zvolili si jeden z tunelů a takticky postupovali vpřed. Teď, když už byli uvnitř jeskyně, záleželo hlavně na rychlosti. V téhle skalní základně teroristů se ukrývaly životně důležité dokumenty a taky Abou Zeid. Raglan ze všeho nejdřív zaznamenal, jak je jeskyně symetrická. Její stěny byly žebrované, takže připomínala kostru velryby, ty výstupky podobné kostem z ní trčely jako ruce natažené přes propast tisíciletí – a tak dlouho tu taky nejspíš byly. Původní jeskyně musela být tak velká, že by jí projel náklaďák. Legionáři, kteří se k jeskyni dostali zdola po svahu, se pustili do vyčištění a zajištění velkých kamenných sálů. Raglanovo komando mělo prohledat zúžené tunely. Za Danem šel Polák Milosz s puškou na rameni, otáčel ji doleva a doprava. Oba muži se snažili po fyzickém vypětí posledních chvil zklidnit dech. Tunelem vedly kabely, pod stropem blikaly žárovky. Někde dole tady musí být generátor.

Tunel se zúžil. Přikrčili se a postupovali pomalu kupředu. Najednou se před nimi otevřela velká černá díra. Nejdřív to vypadalo jako výklenek, ale ukázalo se, že ten je jen vchodem do další jeskyně. Zaslechli šramot a švihli tím směrem zbraněmi. Raglan rychle zvedl ruku, aby Miloszovi zabránil vypálit do uzavřeného prostoru. Z hlubokého šera na ně zíralo deset nebo dvanáct obličejů. Děti, s hrůzou se choulící k sobě. Teroristé je používali jako spojky mezi jeskyněmi a vesnicemi. Dan jim posunkem naznačil, aby se postavily – obával se, že by mohly být obtěžkané výbušninami. Teroristé neměli žádné zábrany, klidně přivazovali dětem na tělíčka semtex. Dan protáhl děti kolem sebe jedno po druhém. Samí chlapci, ani jedno děvče, a nemohlo jim být víc než osm nebo devět let. Buď ze strachu, nebo proto, že byli tak vytrénovaní, nevydalo žádné dítě ani hlásku, neozvalo se ani to nejtišší zakňourání.

„Miloszi, odveď je k východu. Jestli začnou utíkat, střílej.“

„Necháme je radši tady. Ať můžeme jít dál oba.“

Byl to rozumný návrh, jenže legionáři, kteří přicházeli za nimi, občas házeli do tmy v jeskyních z opatrnosti nejdřív granáty, než tam vstoupili. Ty děti by tady mohly zemřít.

„Ne, odveď je ven a pak se vrať. Já půjdu zatím tímhle tunelem dál.“

Bylo rozhodnuto. Milosz přikývl a sešikoval děti jako učitel na školním výletě – ukázal jim, že se mají chytit za ruce a vytvořit řetěz. Pak se s nimi vydal k východu z jeskyní a Raglan pokračoval tunelem do hloubi labyrintu. Ten po dalších padesáti metrech zahnul doleva a pak doprava. Stíny potemněly. Dan se sehnul a přiblížil se k ohybu chodby. Do stěny před ním se zaryla náhlá kanonáda a vyrvala z ní kamenné úlomky. Raglan ucouvl, sáhl po granátu a poslal ho po svažující se podlaze tunelu dolů. Střelba ustala, jak se muž zřejmě zadíval na kutálející se předmět. Dan oběhl roh a vypálil. Střelec nebyl ani pět metrů od něj. Jeho tělo sebou zaškubalo, když se do něj zaryly střely. Samopal AK-47 mu vyletěl z ruky a udeřil do skalní stěny. Raglan rychle přistoupil blíž, zbraní přitom mířil do hloubi tunelu, aby si případně poradil s dalšími útočníky, a sehnul se pro granát, který úmyslně neodjistil. Výbuch granátu by sice střelce zabil, ale tlaková vlna by v tak uzavřeném malém prostoru ublížila i jemu. Pojistka držela pořád pevně. Dan zastrčil granát zpátky k ostatním. Dech se mu zrychlil, svaly napjaly, když opatrně překročil ležícího muže. Teď viděl, že tunel se zakrajuje do hory dalších třicet metrů. Trochu se rozšiřoval a vypadalo to, jako by se znovu stáčel pryč od světel. Jedna boční chodba z něj vedla doprava, druhá doleva. Raglan se pohyboval jen zvolna. Došel k temnému ohybu a viděl, že žárovky pod stropem na chvíli zhasly, než se zase rozblikaly. Slyšel taky tichý hukot generátoru. Jeskyně, v níž sídlilo hlavní velitelství, už musela být blízko.

Kdyby se ten stín, který se vztyčil v chodbě po Raglanově levici, nerozhodl nejdřív zakřičet Allahu Akbar, měl by čas odpálit sebevražednou vestu. Raglan dvakrát rychle vystřelil na jeho hlavu. Žádný mozek, žádný neurologický reflex. Nic ovšem nezaručovalo, že sebevražedný bojovník nemá ve výstroji pojistku, která vyvolá výbuch při jeho smrti. Tenhle ji neměl. Raglanovi zvonilo od výstřelů v uších, ale pořád slyšel ozvěnu vzdálených přestřelek v labyrintu. Bezhlavý trup teroristy samovolně zavrávoral směrem k Danovi, který obezřetně ucouvl. Tihle lidé používali výbušniny vyrobené v improvizovaných laboratořích, kde míchali smrtící koktejly z peroxidu acetonu, známého jako TATP, který byl nebezpečný i v nečinném stavu. Ta opatrnost ho málem stála život. Do kamene za ním se zaryl kov. Prudce se otočil. Z hlavně zbraně blízko u země, kde ji držel přikrčený terorista ukrytý hlouběji v šeru, vyšlehl oheň. Kulka křísla o okraj Danovy helmy a srazila ho dozadu. Dopadl na stěnu. Následovaly tři další výstřely. Raglan sebou mrštil stranou. Zbraň mu vypadla z rukou. Chňapl po náprsním pouzdru, kde měl revolver devítimilimetrové ráže, a instinktivně vypálil do stínů. Slyšel, jak kulky zaduněly nárazem na tělo. Raglan se začal plazit k místu, kde mu vypadla puška, a horečnatě po ní šátral. Přitom se dotkl útočníkova těla. Zpomalil dech a naslouchal. Po chvíli nevěřícného úžasu mrtvé tělo otočil. Byl to kluk, sotva deseti- nebo jedenáctiletý. Raglana zaplavila vlna zuřivosti a znechucení. Hošík s hladkými tvářemi zíral nevidoucíma očima na muže, jenž ho zabil. Měl je vytřeštěné a pusu otevřenou šokem a ohromením.

A v tu chvíli zhasla i zbývající světla. Raglan se natáhl po pouzdru s brýlemi pro noční vidění, ale nahmátl jen utržený popruh: právě tam ho trefila jedna z kulek. Začal před sebou tápat jako slepec v neznámém prostředí, nastavoval před sebe dlaně. Někde v dálce viděl odlesk slabého světla zřejmě z další místnosti, do níž tunel vedl. Raglan počkal, až se jeho oči přizpůsobí šeru, a ohmatával prsty skalní stěnu. Cesta před ním končila, nebo se spíš tunel zúžil a snížil. Tudy dospělý muž neprojde. Ke křižovatce se zřejmě dalo normálně dostat jen zleva, odkud se objevil ten sebevražedný zabiják, ale zprava se tam protáhlo jen dítě – a tak tudy teroristé poslali zabíjet toho kluka. Když Raglan ucouvl, pomyslel si, že tamta cesta nejspíš vede hlouběji do skalního labyrintu, ale tahle úzká přímo tam, kam se on potřebuje dostat. Slabé světlo v dálce naznačovalo, že tam se tunel zase rozšiřuje. Napadlo ho, že kdyby se jí pokusil procpat s puškou, skřípot kovu o kámen by na jeho přítomnost upozornil ty, kteří čekají tam za rozšířením. Stáhl si popruhy s výzbrojí i neprůstřelnou vestu a vytáhl nůž. Pak se s revolverem v jedné a nožem v druhé ruce vrhl na břicho a protáhl se do úzkého prostoru.

Ramena se mu tiskla ke sníženému stropu tunelu. Kroutil se a postrkoval kupředu, dokud neucítil, že tlak na jeho tělo slábne. Teď už mohl lézt po rukou a kolenou. Naslouchal, jestli před sebou neuslyší nějaký pohyb. V chodbě bylo jen něco málo odraženého světla, sotva dost, aby v něm mohl zjistit, jestli tam nevedou nějaké postranní tunely. Cítil ale vodu, vlhký chlad, jaký bývá v krápníkových jeskyních. V rozeklaném kamení před ním se zaleskla stružka, jen nepatrný pramínek. Raglan se zastavil. Uslyšel, jak voda odkapává do jezírka nebo studny. Vlhkost v tunelu teď byla dusivá, stejně jako pach. Tady žili lidé, cítil teplo jejich těl, horkost vařeného jídla. Raglan pokračoval dál, všechny smysly v pozoru, aby zachytil i ten sebemenší pohyb. Ta matná záře před ním mu připadala jako iluze. Když se k ní přiblížil, odražené světlo na stropě tunelu zmizelo. Pak se objevilo znovu, pronikalo k němu štěrbinami, odhalovalo žebrování skalních stěn. Raglan se přikrčil a došlo mu, že závisí na jeho pozici v tunelu, jestli světlo vidí, nebo ne. Do obličeje ho zastudil čerstvý vzduch. Že by se dostal k větrací šachtě? Vtom mu na kluzkém podloží podklouzly nohy a tvrdě se svalil. Jedna jeho noha zůstala trčet v prázdnotě. Zjistil, že má před sebou přirozenou studni, vyhloubenou vodou, která tu stékala ze skály už tisíce let. Revolver mu vypadl z ruky. Raglan tiše zaklel, nahmatal suchý kámen a přidržel se ho, aby se mohl postavit. Panika z toho, že ztratil zbraň, mu sevřela hrudník. Strach a tma byly jeho protivníky stejně jako neviditelní teroristé. Jenže Raglan svoje emoce držel vždycky na uzdě a nepustil svůj strach z otěží ani teď. Duch je mocnější než hmota, to byl klíč k přežití. Šátrající ruka mu prozradila, že už je zase v tunelu běžných rozměrů. Nechal levačku, aby ho vedla, pravačkou sevřel nůž a vyrazil vpřed. Srdce mu bušilo tak, až ho to ohlušovalo. Zastavil se, zpomalil dech a uvědomil si, že někde před sebou slyší hlas ztišený do šepotu. A tomu hlasu odpověděl jiný. Mumlání se k němu neslo puklinami ve skále a zatáčkami tunelu před ním, stejně jako to nepolapitelné světlo. Pak uslyšel další hlas, jehož naléhavost neztlumila ani vzdálenost. Znělo to, jako když někdo volá něčí jméno. Toho chlapce? Ano – ten, kdo na něj poslal mladinkého střelce, se ho teď snažil přivolat. Jméno zaznělo znovu a pak Raglan spatřil stín blokující mihotavé světlo, když ten muž vstoupil do jeho tunelu. Instinkt zrozený lety bojů partyzánské války přiměl neznámého zastavit se. Ztišil obezřetně hlas, když znovu houkl: „Faisale?“

Raglan zadržel dech. Levačku nechal přitisknutou ke skále a tápal po nějakém výběžku, jehož by se mohl při výpadu přidržet. Nůž svíral před břichem špičkou vzhůru. Rozkročil se a připravil se k odrazu tou nohou, která zůstala vzadu. Slyšel, jak neznámý něco zamumlal, a rozeznal, jak hledá něco u opasku. Muž z něj vytáhl baterku a tunel náhle zalil kužel světla. Raglan se vrhnul vpřed rychlými ostrými kroky. Neskočil, protože tím by dal teroristovi šanci uhnout stranou. Jak světlo baterky tančilo k němu, viděl mužovy obnažené zuby ve šklebu uprostřed hustých vousů. Byl větší a těžší než Raglan, ale nůž poskytoval legionáři výhodu. Džihádista od něj neodtrhnul oči ani na chvíli, a přece Raglan zahlédl zablýsknutí oceli v mužově ruce. Boj na nože patřil ke zdejší kultuře.

V tunelu bylo jen málo prostoru na nějaké manévrování, ačkoli Raglan ve světle baterky viděl, že konec chodby je mnohem širší. Muž se ho pokusil oslepit, když mu posvítil do očí, ale Raglan se sehnul a sklonil hlavu mezi ramena, zatímco jeho protivník zaujímal pozici vhodnou pro boj s nožem. Čepele třeskly o sebe. Raglan skočil před protivníka, otočil se k němu zády, levačkou popadl mužovo svalnaté předloktí a vrazil mu loket prudce do žaludku. Nosní dírky mu zaplnil pach potu a zkaženého dechu. Zasažený útočník měl pořád dost síly na to, aby zkusil volnou rukou praštit Dana kovovou baterkou do hlavy. Legionář měl sice helmu, ale síla rány ho připravila o rovnováhu. Baterka spadla na zem a její světlo nechalo stíny zběsile tančit po stěnách. Raglan se obrátil a provedl bleskový výpad, soustředil se na mužovu ruku s nožem. Chtěl mu přeseknout šlachy nebo prsty, aby ho přiměl nůž upustit. Terorista jeho záměr předvídal a uskočil stranou. Raglan získal opět rovnováhu dřív, než přišel protiútok. Ostří jeho nože bylo v jedné přímce s klouby ruky. Kamkoli zasáhne, ostří se vždycky zaboří do masa. Jeho protivník měl naopak zápěstí volné, opisoval nožem ve vzduchu rychlé osmičky. Druhou ruku měl nataženou před sebe, aby si chránil krk. Nebyla to naučená sebeobrana, spíš něco, co vypadalo dobře ve filmech. Terorista mohl Raglana zasáhnout do ramene nebo paže, ale ten věděl, že pokud se dokáže dostat k protivníkovu hrdlu, má vyhráno. Ignoroval proto ten okázalý tanec nože, udělal dva rychlé krátké kroky vpřed a sekl nožem šikmo. Muž jeho výpad odrazil, ale špička Raglanova nože ho zasáhla do paže. Nebylo to vážné zranění. Džihádista zachroptěl, natočil zápěstí a namířil nožem do podpaží soupeře. Kdyby ho tam skutečně zasáhl, rána by znamenala legionářův konec, ale Dan viděl, co jeho protivník zamýšlí. Svalová paměť byla rychlejší než úvahy. Džihádista opakovaně namířil na Raglanův obličej a krk. Jeho rány byly krátké. Raglan se snažil vidět i to za čepelí, pokoušel se pohlédnout muži do očí a číst jeho řeč těla.

Dan bodal diagonálně doleva i doprava, rychle a krátce, křižoval svou ocelí prostor těsně před svým tělem, aby přiměl protivníka k pokusu proniknout jeho obranou. Ten vyznavač Alláha nebyl žádný zbabělec a poháněla ho nenávist. Rozmáchl se až příliš zeširoka a provedl výpad. Raglan uskočil tak, že byli s protivníkem v poloze na jedné hodině. Mužův pohled mu vzápětí prozradil, že si protivník svou chybu uvědomil. Raglan sekl nožem nízko a zasáhl protivníkovu nohu. Byla to hluboká rána, která rozdělila tkáň, tuk a sval jako chirurgův skalpel. Noha už teroristovu váhu neunesla. Převážil se dopředu a jen náhodou se nůž v jeho ruce zabořil do Raglanova lýtka. Adrenalin potlačil náhlý zášleh palčivé bolesti. Dan otočil zápěstí a zabodl ostří do krku pod mužovým plnovousem.

Vyškubl nůž dřív, než protivníkův obličej udeřil do země. Otřel si z rukou lepkavou krev a vykročil za zdrojem světla. V očích ho pálil pot. Vdechoval vlhký dusný vzduch a musel se chvíli zastavit, aby zpomalil pádící srdce. Spatřil zatáčku, jen pár kroků před sebou, tunel tam zahýbal ostře doprava. Teď bylo světlo jasnější. Opatrně se vyklonil přes ohyb a spatřil vchod do jeskyně vysoké jako dvoupodlažní dům. O stěnu naproti vchodu byl opřený ocelový žebřík, po němž se dalo dostat do vyššího patra. Zející temné ústí ve skále Raglanovi napovědělo, že tohle je další cesta do jeskynního bunkru i z něj. V jeskyni před ním stála řada skládacích dřevěných stolů a na nich plechovky se zbytky jídla i tábornický plynový vařič. V kovové registračce stál stolní počítač i dva laptopy propojené navzájem kabelem. Vedle nich ležely nabité zbraně s náhradními pásy nábojů. Tak aby na ně ten muž, který teď stál asi třicet kroků daleko od Raglana a zády k němu, mohl snadno dosáhnout. Ramenem si přidržoval u ucha nízkofrekvenční vysílačku. Terorista právě vytahoval z registratury kufřík a přitom něco štěkal do vysílačky, nervózně, s přízvukem protkaným zoufalstvím. Raglanovi to znělo jako poslední instrukce bojovníkům – bránit se dál, i když jeskyně už byly plné nepřátel. Použil výraz les chiens pro Francouze, tomu Raglan rozuměl. Asi mluvil s někým v jiné jeskyni. Pořád stál zády k příchozímu, který se co nejtišeji vydal k nachystaným zbraním. Jestli se dokáže natáhnout pro jeden z těch samopalů nebo automatických pušek, bude mít šanci. Muž se otočil a ve tváři se mu mihlo překvapení. Raglan v něm poznal toho, koho měli za úkol dopadnout. Abdelhamid Abou Zeid měl k sobě připevněnou sebevražednou vestu. Ten se nikdy nevzdá. Raglan byl deset (rychlých) kroků od stolů a zbraní. Mrštil na velitele teroristů nůž, aby získal pár cenných vteřin.

Ty mu ale osud nedopřál.

Abou Zeid vytřeštil oči a jeho rty se rozevřely ve vzdorovitém výkřiku. „Allahu akbar!“

A štěstěna Dana Raglana opustila.

ČÁST DRUHÁ

EVROPA

3

Bedford Park

Londýn W4

Září 2019

Bedford Park je vybraná rezidenční čtvrť v západním Londýně, městská památková zóna v docházkové vzdálenosti od stanice metra, které umožňuje rychlé spojení s centrem a dělá z těch ulic lemovaných stromy velice žádanou lokalitu. Woodstock Road je pak ulice plná zeleně, obývaná většinou lidmi z médií – herci a režiséry –, právníky a rodinami se „starými penězi“: čili těmi, kdo si užívají vysoké postavení a hojné jmění už po celé generace.

Devětačtyřicetiletý bankéř ze City Jeremy Carter bydlel v jednom z domů na Woodstock Road se svou ženou, s adoptovaným třináctiletým synem Stevenem a pětiletou dcerou Melissou. Carter přijal chlapce za vlastního po sňatku s jeho matkou Amandou, a tak jako každou sobotu od začátku rugbyové sezóny ho i dnes dopoledne hodlal doprovodit na zápas na druhém břehu Temže, v soukromé škole St Paul’s v Barnes, aby ho povzbuzoval od postranní čáry.

Vytrvalému zvonění telefonu v domě s pěti pokoji se nedařilo přerušit právě probíhající hádku mezi Carterem a jeho manželkou. Byla to vysoká žena, o pár let mladší než on, s pečlivě zastřiženými medovými vlasy po ramena a hezkým obličejem. Stavba těla i častý pohyb na tenisovém kurtu nebo v plaveckém bazénu jí ubíraly léta, takže na svých čtyřicet nevypadala.

„Tys tvrdil, že sedmadvacátého je v pořádku,“ trvala na svém.

„Říkal jsem ti, že musím do Curychu,“ namítl s vyrovnaností, jíž jeho rozčilená žena v té chvíli nebyla schopná. Šel za ní do prádelny a díval se, jak cpe povlečení z postelí do pračky. Její pomocnice v domácnosti byla už týden nemocná a úklidové povinnosti paní domu na náladě zrovna nepřidaly.

„Ale povídals, že sedmnáctého. Ta večeře u nás už je domluvená. Všechny jsem pozvala a všichni přijali.“

„Pro Kristovy rány, přece jsem ti nemohl –“

Jeho manželka zvedla ruku, aby zastavila jeho sebeobranu, a natáhla se po telefonu pevné linky. „Haló?“

Carter její posunek ignoroval a pokračoval v obhajobě: „– uvést špatné datum. Je to služební cesta, naplánovaná už celé měsíce.“

Amanda Reeve-Carterová po něm loupla zlostným pohledem, odhrnula si vlasy z obličeje a promluvila do telefonu: „Ne, Helen, dřív než ve tři se tam nedostanu. Poslyš, můžu ti zavolat zpátky? No… tak dobře, povídej…“

Její kamarádka Helen nepatřila k lidem, které jde tak snadno umlčet. Carter pokrčil rameny a vrátil se přes kuchyň do haly. Zavolal do schodů: „Steve! Připravený?“

O chvíli později zadupaly na schodech chlapcovy kroky. Nesl si sportovní tašku s vybavením a v podpaží šišatý rugbyový míč.

Amanda si přitiskla sluchátko bezdrátového telefonu k hrudi, aby ztlumila proud výmluvnosti na druhé straně, a láskyplně pocuchala synovi vlasy. Popřála mu hodně štěstí a zamračila se na manžela. Pak se k nim otočila zády a s telefonem už zase u ucha se vydala do patra, aby tam čistě povlékla postele. Když se dostala do ložnice, pořád s proudem kamarádčiných požadavků v uchu, zadívala se z okna přes zahradu na manžela a syna, jak nastupují do auta. Steven se otočil a zamával jí. Carter ne.

Kéž by dokázala svoje rozčilení ovládnout. Věděla, že se chovala nerozumně. Koneckonců to byla jen večeře a šla snadno přesunout. No co, však se s Jeremym zase usmíří. Tak jako vždycky. Jejich manželství bylo až příliš dobré na to, aby si ho malichernými hádkami otravovali nadlouho. Když auto zahnulo z jejich ulice na hlavní, Amandu vyrušila pětiletá dcera.

„Mami?“

Zvedla dítě do náruče a okamžitě cítila, jak sevření kolem jejího srdce povoluje. „Copak, miláčku?“

„Táta odjel a nedal mi pusinku!“

Pohladila holčičku po tváři a políbila ji na ni. „Moc spěchal, víš, tak mě poprosil, abych ti ji dala za něj.“

Carter se synem seděli na zadním sedadle Jaguaru XJ, když řidič vyhodil blinkr, podíval se do zrcátek a vyjel z Woodstock Road na Rupert Road.

„Tak co, Stevie, dneska jim všem ukážeš?“ prohodil. Charlie Lewis byl řidičem u Carterových už šest let. Během té doby sledoval, jak z malého Stevieho vyrůstá hodný a vyrovnaný chlapec, navzdory tomu, že skoro nedával z ruky mobil. To už je prostě ta všudypřítomná telefonická endemie dnešní mládeže. Chlapec otcova řidiče nikdy neviděl jinak než ve tmavém obleku, bílé košili, vázance v barvách bývalého pluku a v nápadně nablýskaných botách. Tenhle zvyk si třiapadesátiletý Lewis odnesl do života po dvaceti letech služby v Irské gardě. Jeho jiholondýnský přízvuk ovšem nezměkčila žádná irská zpěvnost, a ani nemohla, vzhledem k tomu, jaká směsice mužů sloužila v jeho pluku. Když štábní seržant Lewis odešel do výslužby, nastoupil do soukromé Rochester Crawford Bank, aby dělal řidiče řediteli odboru řízení rizik Jeremymu Carterovi. Příjemným bonusem pro Lewise bylo, že banka britských majitelů pořídila svým vedoucím pracovníkům namísto poněkud okázalých mercedesů S-Class a BMW 7 Series britské jaguary. Mělo se za to, že tahle značka a tenhle styl mnohem spíš odpovídají tomu, jak chce banka působit na svoje klienty. A jaguar byl rychlé, spolehlivé auto, které jeho řidiči milovali. Zkrátka a dobře, Charlie Lewis byl spokojený s tím, co mu život přinesl.

Ve službě trávil dlouhé hodiny, protože Carter často v bance pracoval přesčas, ale byly to slušně placené hodiny. A pak ta sobotní dopoledne, kdy ochotně vozil otce se synem na různé sportovní akce. Charlie Lewis to vlastně ani nepovažoval za práci, protože mezi oběma muži se vyvinulo přátelské porozumění i oboustranný respekt.

Steve skoro ani nezvedl hlavu od ťukání zpráv do telefonu. „Jasně, Charlie. Pudu na to tvrdě a rychle. Zajedu do nich jako nůž do másla. Pot a krev. Není důležitý zúčastnit se, ale vyhrát,“ zopakoval pobaveně všechna klišé, kterými ho bývalý voják tak často zahrnoval.

„Tak se mi to líbí. Tomu říkám kuráž,“ pochvaloval si Lewis. „Mám tam na vás počkat, pane Cartere? Aspoň bych se podíval na zápas.“

„Co by na to řekla Beth, kdybyste se ulil z nákupu v Tesku?“ namítl Carter.

Tenhle rozhovor se opakoval doslova každé sobotní dopoledne. Byla to už jejich neměnná rutina. „Po těch třiceti letech už si od manželky rád občas odfrknu, pane Cartere. A potom, nemá cenu jezdit tou zácpou pryč a pak se pro vás zase vracet.“

„Radši zůstaň, Charlie. Budeme potřebovat všechnu podporu, kterou můžeme mít,“ dodal Steven a konečně vypnul displej.

„Někdy bych měl přivíst svoje kámoše. To je pořádně hlučná partička,“ prohodil Lewis.

„To není špatná taktika,“ připustil Carter. „Ukřičet protivníka tak, až spadne střecha.“

Auto projelo úzkou ulicí, zastavilo se na křižovatce s Bath Road a pak zahnulo doprava. Zatímco se Carter bavil se synem o taktice pro nadcházející zápas, Carter se obratně zapojil do hustého provozu, zatočil doleva na Turnham Green Terrace a brzy potom znovu na Chiswick High Road. Tady byl provoz příšerný každý den v týdnu a řemeslníků v bílých dodávkách bylo sice plno všude, ale stejně bylo jednodušší sjet z High Road a vyhnout se čekání v koloně na kruhový objezd před Hammersmithem. Carter se synem si vzadu za řidičem polohlasně povídali. O domácích záležitostech, o zimních prázdninách, o Melissiných narozeninách, které se už blížily. Krátce poté, co auto najelo z High Road do King Street, Lewis zastavil, pustil pravý blinkr a čekal na mezeru v proudu aut, aby mohl zatočit do Weltje Road. To byla zkratka k rušné silnici A4, po níž mu už zbývalo ujet jen půl kilometru, než před hammersmithským nadjezdem zabočí doleva.

Weltje Road je jednosměrka s řadovými domy po obou stranách. Tak jako mnoho ulic v tomhle přelidněném městě i ji lemovala zaparkovaná auta, která ji ještě zužovala. Na chodnících se moc lidí většinou nevyskytovalo, protože se tudy dalo projít jen k soukromým obydlím a silnice nevedla k žádnému jinému cíli než k rychle svištícím autům po obousměrné silnici vedoucí buď k výpadovce z Hammersmithu, nebo k nadjezdu. Čtyřproudou A4, na kterou se potřebovali dostat, dělila v polovině bariéra mezi oběma směry. Lewis se s jaguarem zařadil do kolony aut, která zpomalovala, až zastavila úplně. Weltje Road se před nimi kroutila do tvaru mírného S. Na konci na pravé straně těsně před vjezdem na A4 stála skříňová firemní dodávka s názvem společnosti Údržba silnic vyvedeným pod emblémem z rudých a žlutých véček. Lewis se zadíval přes střechy stojících aut a spatřil dva údržbáře v neonových vestách, pracující před žlutou zábranou. Jeden měl na uších ochranná sluchátka a opíral se o sbíječku. Třetí člen pracovní party měl v rukou značky STOP a VOLNO a řídil dopravu. Jeho dva kolegové čistili díry ve vozovce a zalévali je asfaltem. Lewis si povzdychl. Je vůbec nějaká doba v týdnu, kdy člověk ví, že se nenachomýtne k opravám děr? Dokonce i v sobotu. Že si radnice nedá pokoj ani o víkendech. „Snad tady nezkejsneme dlouho, pane Cartere,“ prohodil dozadu.

Carterovy myšlenky se zatoulaly jinam. Stromy podél ulice už zlátly. Přichází podzim. Pak zima – letos pojedou zase lyžovat. Za Lewisem seděl Steven, jeho otec měl před sebou ničím nerušený výhled na vozovku. Zadíval se tam, kde jeden z údržbářů přestal pracovat a přiložil si ruku k uchu. Asi poslouchá hudbu z mobilu a rovná si sluchátka, blesklo hlavou Carterovi, když se druhý dělník vydal k dodávce, kde na sedadle spolujezdce seděl další muž, odvrácený od projíždějících aut. Ten dělník, který něco poslouchal, se zadíval jejich směrem. Carter se otočil, aby zjistil, v čem je problém. Že by kolona aut byla moc dlouhá a sahala až k High Street, kde blokuje provoz? Za nimi ale stála jen jedna Toyota Yaris. Carter se zase otočil dopředu a zjistil, že se cedule „Stop“ změnila v pokyn „Volno“. Pár aut projelo kolem zábrany, fronta se posunula. Lewis popojel. „Volno“ opět vystřídalo „Stop“. Carter přes čtyři auta před nimi zahlédl mužovy vysoké šněrovací boty. Montérky měl po vojenském způsobu zastrkané do bot. Bot s černými tkaničkami. A silnými gumovými podrážkami. Všechno to působilo vojensky. V tu chvíli muž na sedadle spolujezdce zvedl něco z podlahy dodávky a otočil se k nim. Carter spatřil jeho obličej.

„Charlie, zpátky! Rychle pryč! Musíme odsud zmizet!“ zařval Carter.