NADINE MATHESON

KRVAVÉ SKLÁDANKY

KALIBR

Tento příběh je zcela vymyšlený. Jména, postavy a události v něm vylíčené jsou dílem autorčiny obrazotvornosti. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, s událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Přeložila Marie Jungmannová

THE JIGSAW MAN

Copyright © Nadine Matheson 2021

Translation © Marie Jungmannová, 2021

ISBN 978-80-242-7700-4

Věnováno Amber, Esther, Jemovi, Jonathanovi, Keri, Lukeovi, Patricii, Satu a Stephovi

Prolog

Greenwichské molo, 6:44, Maxwell Thomas při odlivu venčí psa na říčním břehu. Neočekává, že najde fragment lidského těla. Kráčí po šedém jílu s mokrými oblázky a střepy skla, vyhýbá se kusům dřeva a vyhozeným pneumatikám. Když pustí fenku Petru z vodítka, všimne si, že se sluneční světlo odráží od něčeho na zemi. Skloní se a opatrně to vytáhne. Včera našel středověkou jehlici a římskou minci radiát. Dnes jsou to jen zlomené články řetízku od špuntu do vany. Maxwell se zklamaně narovná a vidí, že pes čenichá kolem něčeho v blátě. Je pozdní léto. Stále panuje vlna veder a teplota vytrvale stoupá. Maxwell si při chůzi stírá z čela krůpěje potu. Tričko se mu lepí na faldy na břiše. V 6:48 dochází k fence a spatří, co upoutalo její pozornost.

„Kristepane, a do prdele!“

Za vodítko odtahuje psa. Tělem se mu rozlévá adrenalin a tep mu začíná bušit v uších. Je to stejný pocit jako včera, když našel římský radiát. Zvědavost a vzrušení, které rychle mizí. Teď se ho zmocňuje odpor a ovládne ho strach a hnus. Volná ruka se chvěje, když vytahuje mobil. Telefon mu padá mezi mokré oblázky. Otře displej o džíny, ujistí se, že je čočka čistá, a pořídí obrázek ruky odříznuté od těla.

O kilometr a půl dál profesorka archeologie Heather Roszická dohlíží na skupinu studentů druhého ročníku, kteří plní praxi prací v terénu ve staré loděnici v Deptfordu. Heather se opírá o zeď nábřeží, dívá se na hodinky a povzdechne. Ještě další čtyři hodiny, než nastane příliv, ale ona dychtí odejít a vrátit se do své pracovny. Potřebuje dokončit finální koncept svého spisu o úpadku londýnských říčních vykopávek, než vydavatelka splní hrozbu, že ji zabije. Už dvakrát prošvihla dohodnutý termín a taky utratila zálohu.

Klidnou atmosféru naruší výkřik. Heather vidí, jak k ní běží jedna ze studentek jménem Shui. Zbytek studentů couvá od kamenů porostlých mechem, zatímco Heather spěchá k Shui, která škobrtla o kus dřeva a upadla.

„Co se děje?“ ptá se Heather.

Shui kroutí hlavou a začíná plakat. Heather ji bere za ruku a pomáhá jí vstát. Studenti hlasitě brebentí, všichni najednou, a blíží se k Heather. Někdo ji popadne za paži a táhne ji k rozpadajícím se schodům přívozu. Heather cítí, jak se jí z hrdla dere výkřik, když pohlédne do zakalené louže vody a mezi polámanými kusy začernalého a zeleného dřeva uvidí bezhlavý trup.

Christian Matei, montér kuchyní, kráčí k Nelson Mews, přestavěným bývalým stájím a poslední zastrčené díře v ulici Watergate v Deptfordu. Řeka není daleko a jemu se zdá, že slyší křičet nějakou ženu, ale pak ho rozptýlí, jak někdo falešně hraje na trubku. Když přichází k číslu 15, otvírá vrátka a odhazuje prázdný kelímek od kávy směrem k plechovému koši na příjezdové cestě.

„Do prdele,“ zamumlá v rodné albánštině, když se kelímek odrazí od okraje nádoby a dopadá na zem. Když se pro něj shýbá, oči mu padnou na něco, co upoutá jeho pozornost. Ve vzdálenosti půl metru tancuje roj much kolem nějakého předmětu na zemi. Christianovi do krku vystřelí káva s žaludeční šťávou. Pozvrací mouchy, které pokrývají roztřepené a kazící se maso uříznuté nohy.

(1)

Bylo důležité zůstat klidná. Nedovolit, aby viděl, jak se jí to dotýká. Zase.

„Robe, já na tohle nemám čas. Přijdu pozdě do práce,“ řekla Anjelica Henleyová a sáhla po klíčích od auta na stolku u zdi.

„To je právě problém, ty nikdy…“

Bouchnutí vchodových dveří přehlušilo zbytek jeho slov, ale ona věděla, co řekl.

Ty nikdy nemáš čas. Tvoje práce je vždycky na prvním místě.

Detektivní inspektorka Henleyová se ohlédla na řadový domek s čerstvě natřenými modrými dveřmi. Nikoli poprvé se podivila, co o ní vypovídá, že je šťastnější, když má co do činění s násilníky a vrahy než s vlastním manželem. Prohlédla si svůj odraz ve zpětném zrcátku. Při odchodu příliš pospíchala a neměla čas zalíčit si jizvičku na pravé tváři a tmavé kruhy pod očima. Její telefon přerušil aktuální zpravodajství o provozu na stanici BBC Londýn a na displeji problesklo: VOLÁ STEPHEN PELLACIA.

„Kde jsi?“ zeptal se na pozdrav.

„Přeju ti taky dobré ráno. Jsem na Deptford Broadway. Dorazím asi za deset minut,“ odpověděla Henleyová.

„Nejezdi sem. Potřebuju, abys to vzala oklikou. Přes dolní konec ulice Watergate.“

„Ulice Watergate? Proč?“

„Máme tam případ. Našlo se několik částí těla umístěných různě po okolí. Ještě se nedá říct, jestli patří stejné oběti, nebo jestli je obětí víc. Ramouter už je na cestě. Sejde se tam s tebou.“

Henleyová dupla na brzdu, protože jí cestu zkřížil moped. Znovu ucítila napětí, které jí jako cvaknutí projelo tělem. „Co myslíš tím, že posíláš Ramoutera?“ Neúspěšně se pokusila potlačit hněv, který se projevil v jejích slovech. „Co tě vede k domněnce si myslet, že já…“

Pellacia si toho nevšímal: „Posílám ti e-mailem podrobnosti v CAD.“

Henleyová bouchla rukou do volantu. To poslední, co potřebovala, byl nezkušený detektivní nadšenec, který jí bude čenichat za patami.

Ulice Watergate, hned vedle ucpané silnice Creek Road, byla obvykle tichá, ale teď, v 7:40 ráno, byly přední dveře domů otevřeny, před nimi se shlukovali místní obyvatelé a podivovali se, proč se v jejich ulici shromažďují policejní vozy. Vzrostlé větve třešní tvořily baldachýn nad celou ulicí a navzdory prudkému slunci jí dodávaly tajuplné příšeří. Henleyová zaparkovala auto naproti hospodě Admirál, pouhých pár metrů od policejního zátarasu, kde se shromáždil menší dav.

Zaučující se detektiv konstábl Salim Ramouter stál na druhé straně pásky, nedaleko od davu. Byl oblečen do námořnicky modrého obleku a bílé košile s kravatou a Henleyová viděla, jak se mu lesknou černé střevíce. Byl v týmu nový, ačkoli u policie nebyl nováčkem, a stále ještě vypadal čerstvý a nedotčený realitou, která se brzy dostaví, když člověk pracuje jako detektiv v londýnských ulicích.

Pellacia jí už dříve řekl, že Ramoutera bude mít na starosti detektiv seržant Paul Stanford. Ten mu bude ukazovat, jak to chodí, ne ona. Henleyová tu informaci doplnila do informačního systému CRIS při jiném případu, když jim ho Pellacia představoval. Ramouter vypadal vyšší, než si ho pamatovala, skoro sto osmdesát centimetrů. Měl vousy. Henleyová si pomyslela, že si je pravděpodobně nechal narůst, aby zakryl své mládí.

Ramouter skládal a zase rozkládal ruce na prsou, než se ustálil na tom, že je sepne za zády. Nelíbilo se jí, jak dychtivě a nepřipraveně vypadá. Ne že by ona vypadala nějak příliš důstojně. Měla na sobě džíny, sportovní boty a tričko značky Wonder Woman. Sportovní sako už týden leželo na zadním sedadle v autě. Oblečení vhodnější na sezení v kanceláři než pro inspektorku ohledávající scénu čerstvého zločinu.

„Dobré ráno, paní inspektorko.“ Ramouter natáhl ruku. Henleyová ji ignorovala.

„Kde je seržant Stanford?“ zvedla služební průkaz k policistovi v uniformě, který nadzvedl pásku.

„Nevím jistě. Řekli mi jen, že se tu mám sejít s vámi a říct vám, že detektiv konstábl Eastwoodová je na cestě do Greenwiche s policisty a forenzním týmem,“ odpověděl Ramouter, svěsil ruku a následoval Henleyovou. Krátce se zastavili před číslem 15 v Nelson Mews. Dva kriminální technici v modrých kombinézách se skláněli k zemi a odebírali stopy. Třetí stál a fotografoval příjezdovou cestu.

„Uvědomujete si, kam jdeme, že?“ zeptala se Henleyová, když Ramouter položil ruku na vrátka.

„Jdeme si promluvit s panem Mateiem, ne?“

„Ano, a až budeme hotovi, tak vám radím, abyste požádal někoho z techniků, ať vám dá návleky na boty, až se dostaneme ke schodům.“

Od domu číslo 15 v Nelson Mews nebylo daleko k Watergateským schodům, kde se silnice zužovala na žulovými kostkami dlážděnou uličku. Kráčeli podél místního parku. Stranou stála starší žena a děvče čínského původu a mluvily s policistou.

„To je Heather Roszická,“ ozval se Ramouter. „Našla…“

„Vím, co našla.“

Jak se blížili k uličce, řeka byla cítit silněji. Směs stojaté tlející vody spolu s motorovou naftou. Henleyová slyšela, jak voda naráží na oblázky na břehu. Rozlehlá terasa lemovala přístavní hráz Borthwick Wharf, která byla ze zařízení na zpracování masa a skladování mraženého zboží přestavěna na kombinaci nábřežních bytů a komerčních prostor.

Anthony Thomas, vedoucí kriminální technik, se objevil nahoře na terase a natahoval si pár fialových latexových rukavic.

Henleyová nedůvěřovala nikomu jinému, že tak dobře zmapuje místo zločinu. Byl náročný a úzkostlivý, ale nejdůležitější bylo, že pracoval pečlivě.

Henleyová nespolupracovala s Anthonym v terénu už dva roky. Z nějakého koutku mysli se vynořila vzpomínka. Mlhavý obraz Anthonyho, jak ji vede do jakési místnosti, kde si má stoupnout na velkou plastovou podložku. V klimatizované místnosti jí naskočila husí kůže a pocítila mrazivý chlad. Ani pořádně neslyšela slova, která Anthonymu vycházela z úst, když jí škrábal pod nehty a pročesával vlasy, aby shromáždil důkazy padající jí k nohám. Připadala si vydaná napospas, když ji lékař prohlížel a zkoumal a mapoval řezné rány a pohmožděniny na těle. Uvědomění, že je sama součástí zločinu, ji zasáhlo do břicha s mnohem větší silou než nůž, který ji probodl. Byla vycvičena být vyšetřovatelkou, nikoli obětí.

„Nečekal jsem, že vás tady uvidím,“ poznamenal Anthony.

„Půjdete teď dolů a podíváte se tam?“

„Vypadá to tak,“ odpověděla Henleyová. Byla vděčná, že Anthony nijak víc nezdůrazňoval, že je to poprvé, co ji po dvou letech vidí vyšetřovat v terénu.

„Výborně, bude to jako za starých časů.“ Anthony vytáhl z krabice u svých nohou několik párů modrých návleků a podal je Henleyové. „Kdo je váš kolega?“

Henleyová je představila.

„Á, nováček. Taky mám jednoho.“ Anthony ukázal na mladíka, který stál bez hnutí za ním a držel fotoaparát. Modrou kombinézu už si zapnul až ke krku. Oči mu horlivě přejížděly z Henleyové k Anthonymu. „Zábava, co?“ prohlásil Anthony a těžce si povzdechl. „Uvidíme se tam dole.“

„Jdeme,“ vybídla Henleyová Ramoutera. „Podíváme se, s čím máme tu čest.“

Henleyová pohlédla na tetované torzo těla, které leželo nejméně metr a půl od bahnitých vod Temže. Bylo uříznuté u krku a přes stehenní kosti. Kapky vody se třpytily na bílé kůži. Jasně vyčnívalo mezi schody porostlými mechem a tlejícím polámaným dřevem, které kdysi tvořilo přístaviště. Jediné, čím si Henleyová mohla být jistá, bylo, že běloch se zálibou v tetování ve stylu manga anime má uříznuté nohy ve stehenních kostech a paže v bicepsech. Řezy nebyly chirurgicky čisté jako oddělené části těla, které Henleyová viděla před několika lety. Tehdy byla přimrazena na místě, když poprvé spatřila oddělené paže, nohy a trup poházené pod obloukem železničního nadjezdu v Lewishamu. Od té doby se naučila tvrdosti. Lýtka se jí napjala, když přidřepla. Hlava byla uříznuta hned nad Adamovým jablkem. Kousíčky kosti se zaryly do roztřepené průdušnice, která vyčnívala z přeříznutého svalu a chuchvalců krve. Nažloutlý tuk a spojovací tkáně vypadaly jako syrové rozporcované kuře, které zůstalo příliš dlouho na vzduchu. Henleyová se postavila a zhluboka se nadechla. Vítr přinášel slaný tlející pach řeky. Nedařilo se jí v mozku najít škatulky, které používala, aby oddělila logicky myslící a otrlou vyšetřovatelku od zraněné a ne zcela uzdravené ženy stojící na břehu.

Ucouvla a vydala se zpět k Watergateským schodům. Pokusila se setřást ostré ostny úzkosti, ale nemohla se zbavit pocitu, že tam torzo bylo vystaveno pro ni.

(2)

„Kolik zbývá času, než začne příliv?“ Henleyová se dívala na řeku a pozorovala, jak mírné vlny dorážejí na opuštěné molo. Zkontrolovala hodinky. Uběhly téměř dvě hodiny od prvního telefonátu na číslo 999.

„Díval jsem se na internet a příliv vrcholí v 9:55 dopoledne,“ odpověděl Ramouter a vyhnul se napůl ponořené pneumatice. Oči mu dychtivě svítily. „Odliv byl ve 3:15. Východ slunce v 6:32. Tříhodinové okno, aby se tu někdo někoho zbavil, ať už je to kdokoli, a doufal, že to někdo zjistí, než nastane příliv?“

„Možná,“ uznala Henleyová. „Ale podle toho, co víme, to sem mohlo být umístěno po východu slunce, nebo se toho zbavili dříve víc nahoře a sem to odnesl proud.“ Prohlédla si skleněnou fasádu budovy na Borthwick Wharf, prázdné komerční prostory a kanceláře, které měly okna na terasu a postrádaly bezpečnostní kamery. Henleyová pochybovala, že by místní radnice umístila vlastní bezpečnostní kamerový systém na tuhle stranu. Tuto část Deptfordu zanedbávali, co pamatovala.

„Sahal na něj někdo?“ zeptala se Henleyová Anthonyho, který se objevil vedle ní.

„Pokud je mi známo, je na původním místě. Žena, která ho našla, se ho nedotkla. Matei, váš montér, řekl, že na nohy nesahal, ale nedá se nic dělat, jsou na nich jeho zvratky. Byl jsem se krátce podívat na paže, které byly nalezeny dole kousek po proudu, než jsem sem přijel. Podle toho, jak to vypadá, se kolem trochu šťourali lovci pokladů.“

„Všude se nějaký vyskytne.“

Vítr ustal a vzduch jemně praskal elektřinou produkovanou blízkou trafostanicí.

„Snažíme se sebrat stopy na přímé trase od uličky k trupu,“ vysvětloval Anthony. „Velice pochybuju, že ať to byl kdokoli, posadil se tu a dal si šálek kávy.“

„Možná si nedal šálek kávy, ale když přijmeme Ramouterovu teorii a ty části těla byly pohozeny tady, tak ať to udělal kdokoli, určitě řeku zná,“ odpověděla Henleyová. „Necháme vás pokračovat. Půjdeme se s Ramouterem projít.“

„Kam jdeme?“ zeptal se Ramouter.

„Za Eastwoodovou.“

„A vy chcete jít pěšky?“

Henleyová se snažila potlačit nespokojenost, když Ramouter vytáhl telefon. „Podle mapy na Googlu je Greenwichské molo vzdálené přes kilometr a půl,“ oznámil.

„Váš pachatel není jediný, kdo zná řeku,“ zakřičel Anthony, když se Henleyová zarytě vydala po břehu.

Zlatá žezla na dvojici kupolí Staré královské námořní koleje probodávala bezmračnou oblohu. Holé stěžně restaurované lodi Cutty Sark doplňovaly historické panorama, které Greenwich proslavilo. Byla to oslnivá výstavní verze historie, která kontrastovala se špinavou vodou omývající břeh. Henleyová se zastavila, když si uvědomila, že už neslyší zvuk Ramouterových kožených podrážek klouzajících po mokrých oblázkách.

„Odkud jste?“ zeptala se ho, když čekala, až si svlékne sako a uvolní kravatu. Popošla blíž k nábřežní zdi pokryté mechem, protože začal postupovat příliv.

„Narodil jsem se ve West Bromwichi. Když mi bylo dvanáct, přestěhovali jsme se do Bradfordu.“ Ramouter se pokusil setřít bahno, které mu ulpělo na kalhotách, ale jenom je víc rozmazal. „Spousta bažin, žádné řeky. Autem bychom tam byli určitě rychleji.“

„Tohle je rychlejší. Pokud ovšem nemáte v oblibě půlhodinové trčení v dopravní zácpě, dokud nezvednou most v Creek Road.“

„Znáte tuhle oblast dobře?“

Henleyová si otázky nevšímala. Neviděla žádný důvod, proč mu vysvětlovat, že by mohla tuhle cestu projít se zavřenýma očima. Že tato malá část jihovýchodního Londýna jí pronikla pod kůži. „Kdokoli sem dal ten trup, šel touhle cestou. Nedává žádný smysl přijít sem dolů, vrátit se zpátky na úroveň ulice a pak jet autem do ulice Watergate. Je to mimo dohled, pod úrovní ulice. Osvětlení bylo minimální.“

„Jenže části těla jsou těžké,“ Ramouter se pokusil zrychlit krok, aby ji dohnal. „Lidská hlava váží přinejmenším čtyři kila.“

„Já vím.“ Henleyová vytáhla zvonící mobil. Podívala se, kdo volá, a telefonát ignorovala.

„Hlava, trup, paže, nohy. To je nejméně šest jednotlivých částí těla.“

„To vím taky. Tak mi řekněte, co z toho vyvozujete?“ Počkala, až k ní Ramouter dojde, než ho nasměrovala k nábřežní zdi, jako by vedla dítě.

„Jenom říkám, že to je značná mrtvá váha na přenášení ve tři hodiny ráno.“ Ramouter se odmlčel, opřel se rukou o zeď a pokusil se nabrat dech.

Henleyová nevyjádřila souhlas otevřeně. Z kapsy saka vytáhla černou gumičku na vlasy a stáhla si husté černé kudrny do ohonu. Už zapomněla, kolik energie vyžaduje chůze po svažujícím se břehu řeky. A co hůř, připadala si mentálně nepřipravená na práci, která ji čekala, se snaživým elévem za sebou, co nemá ani ponětí, že je to poprvé téměř po roce, kdy vede pátrání jako hlavní vyšetřovatelka.

„Je to trochu drsné, co?“ zvolala detektiv konstábl Roxanne Eastwoodová, když se Henleyová konečně objevila na místě prvního nálezu. „Dobré ráno, Ramoutere. Na váš první den to není špatný úlovek.“

Henleyová si vždycky myslela, že Eastwoodová skutečně vypadá a chová se jako detektiv. Eastwoodová teď balancovala na břehu řeky, rukávy saka vyhrnuté a v ruce držela notes. Připravila se na řeku, protože měla na sobě džíny a sportovní boty, které pamatovaly lepší časy.

„Dobré ráno, Eastie. Jaké to je vypadnout z kanceláře?“ zeptala se Henleyová a oči jí přelétly k policejní techničce, která právě ukládala paži do černého pytle.

„To bych se měla zeptat já tebe,“ odpověděla Eastwoodová a nasadila účastný výraz.

Henleyová mlčky ocenila její empatii a položila jí ruku na rameno.

„Ale když se ptáš, je to něco děsného. Myslím, že jsem se spálila.“ Eastwoodová si přejela rukou rudnoucí čelo. „Forenzní skupina to tu za chvíli dokončí. Ne že by toho tady měli moc na práci. Pytel a cedulka a je to.“

„Kde je pan Thomas?“

„Á, náš slavný lovec pokladů. Naposledy jsem ho viděla, když se vydal do obchodu. Říkal, že potřebuje sehnat nějakou vodu pro psa.“ Eastwoodová zakroutila hlavou, zjevně mu nevěřila ani slovo. „Poslala jsem s ním strážníka, aby ho hlídal. Nepřekvapilo by mě, kdyby už stačil poslat na Instagram fotky toho, co našel.“

„Chci ho odvézt na stanici. Ramouter ho může znovu vyslechnout.“ Henleyová to řekla záměrně, aby Ramouter pocítil, že tu velí ona. „Jestli je jako většina těch hledačů, byl tady asi dost brzy ráno a čekal, až nastane odliv. Kde přesně se našly ty ruce?“

„Zrovna támhle.“ Eastwoodová si sundala sluneční brýle a ukázala ke zpěněným vlnám, které vytvořila projíždějící loď pravidelné linky. Příliv už začal postupovat tam, kde X označovalo místo nálezu. Pocit naléhavosti naplnil vzduch, jak řeka znovu získávala své území.

„Řekl něco dalšího?“

„Jenom že našel druhou paži asi metr od první.“

„To je stopa nic moc,“ poznamenala Henleyová.

„To říkáš ty, a než se zeptáš na bezpečnostní kamery, jsou tu mraky kamer…“

„Ale žádná zaměřená na tuhle část řeky.“

„Přesně.“

Henleyové začal zvonit mobil. Vytáhla ho a přijala hovor. Po krátké rozmluvě ho ukončila.

„To byla doktorka Linh Choi. Ještě jste se s ní nesetkal, ale je to naše forenzní patoložka, co jezdí do terénu. Právě dorazila,“ vysvětlila Henleyová Ramouterovi. Setřela si pot vzadu na krku.

„Takže máme dvě paže, obě nohy a trup,“ ozval se Ramouter.

„Kde je hlava?“

Dobrá otázka. Henleyová si představila, co stojí mezi těmi dvěma místy. Základní škola, dvě školky a hřiště s prolézačkami mezi bloky obytných a rodinných domů. To poslední, co potřebovala, bylo, aby se hlava našla v dětském pískovišti.

„Můžu jen nahlédnout?“ zeptala se asistentky z Anthonyho technického týmu, která právě uložila do pytle paži a psala si něco do poznámkového bloku.

„Jistě.“ Asistentka rozepjala zip na pytli a otevřela ho.

„Do prdele,“ zamumlala Henleyová. Srdce se jí rozbušilo a žaludek se zachvěl.

„Páni,“ prohlásil Ramouter, když jí nahlédl přes rameno. Jedna paže byla obalena pískem a oblázky. Kousky řas a chaluh se přilepily na staré jizvy. Druhá paže. Štíhlé zápěstí, prsteníček o kousek delší než ukazováček, polámané nehty. Černá kůže. Henleyové v uších zazněla Pellaciova slova z předchozího telefonátu.

„Ještě se nedá říct, jestli patří stejné oběti, nebo jestli je obětí víc.“

„Zavolejte detektivu superintendantovi Pellaciovi,“ nařídila

Henleyová Ramouterovi. „Řekněte mu, že tady máme dvě možné oběti vraždy.“

(3)

Kdokoli šel okolo, logicky předpokládal, že je greenwichská policejní stanice zavřená. Modré žaluzie na průčelí budovy nebyly vytaženy už tři roky a dva osamělé oranžové dopravní kužely blokovaly příjezdovou cestu vedoucí k řadě prázdných parkovacích míst. Vybledlý nápis směroval všechny případné návštěvníky na policejní stanici v Lewishamu, nebo aby zavolali na linku 101, pokud se nejedná o naléhavý případ. Místní chodili okolo a dohadovali se, kdy bude budova stržena a nahrazena dalším blokem předražených soukromých bytů se správcovskou službou pro bohaté a zadním vchodem pro těch pár šťastlivců, kteří tam získají sociální bydlení. Kdyby se lidé podívali nahoru, všimli by si, že tři okna ve čtvrtém patře jsou otevřena a z jednoho stoupají jemné kroužky cigaretového dýmu.

Ve čtvrtém poschodí byl už šest let dočasně umístěn útvar pro vyšetřování sériových zločinů. Když byla Metropolitní policie ještě trochu početnější, vrchní superintendant Harry Rhimes dostal tuto jednotku za odměnu poté, co jeho tým úspěšně dopadl obvodní zdravotní sestru jménem Abigail Burnleyová, která zabila patnáct lidí, o něž měla pečovat. Sérioví vrazi se neobjevují moc pravidelně, a tak se oddělení zabývalo sériovými znásilněními, vloupačkami, únosy a případy považovanými za příliš extrémní pro kterýkoli z šestadvaceti týmů vyšetřujících vraždy po celém Londýně. Po šesti letech si Burnleyová odpykávala doživotní trest ve vězení, Rhimes byl už osm měsíců po smrti a podfinancovanému útvaru velel Pellacia. Henleyová se teď k němu blížila se zuřivým výrazem.

„Co to má znamenat?“ Neobtěžovala se přidržet dveře Pellaciovy kanceláře, aby za ní hlučně nepráskly.

„Nemyslíš, že je na místě trochu respektu? Co třeba: ‚Co to má znamenat, šéfe?‘“

Detektiv superintendant Stephen Pellacia, který vyfukoval kouř z okna, típl cigaretu. Začínalo se na něm projevovat vypětí vyvolané vedením útvaru. V hnědých vlasech měl více šedivých pramenů a kruhy pod očima obklopenýma vráskami byly tmavší. Radost z toho, že je šéfem, vyprchala už dávno a Rhimesova nepřítomnost stále visela těžce ve vzduchu.

„Mohl jsi mě trochu varovat, než mě tam pošleš. A navrch mi hodíš na krk zatracenýho nováčka,“ vysypala ze sebe Henleyová.

„Proč z toho děláš problém? Šest měsíců jsi měla dočasně omezenou pracovní povinnost. Myslel jsem, že budeš…“

„V tom nikdy nebyl problém,“ Henleyová poslední slovo málem vyplivla. „To ty jsi řekl Rhimesovi, že bude nejlepší držet mě za stolem.“

„A ty sis na to od té doby každý den stěžovala.“ Pellaciovy zelené oči se zúžily a čelistní svaly se mu napjaly. „Podívej, motáme se tady v kruhu a já nemám čas se s tebou hádat. Už tak mě tenhle rozhovor zdrží. Musíme toho hodně probrat a čekají mě v Yardu.“

„Než začneme…“ Henleyová se nadechla a počítala do tří. „Máš nějakou představu, kdo bude v tomhle případě hlavní vyšetřovatel? Čím dřív doplním do zprávy v centrálním systému nejnovější informace, tím lépe.“

„No, pokud jde o to,“ začal Pellacia, obešel Henleyovou a vydal se ke dveřím. „Nebudeme to předávat.“

„Chceš říct, že si ten případ necháme?“

Nesouhlasný hlas patřil Eastwoodové. Ze spáleného čela si odhrnula volný pramínek blonďatých vlasů. „Myslela jsem, že je to jen jednorázový výjezd.“

„Není,“ prohlásil pevně Pellacia a vyhnul se pohledu na Henleyovou.

Útvar pro vyšetřování sériových zločinů sídlil v prostorách, které teď byly pro jejich tým příliš velké. Bývaly doby, kdy se zaměstnanci střídali u stolů podle potřeby s běžnou kriminálkou a místními pomocníky policie. Budova se otřásala, když nějaký zatčený podezřelý mlátil do trubek v cele. Teď se v celách občas vyskytoval jen klimbající Stanford. V současné době se tým skládal z Eastwoodové, Henleyové, detektiva seržanta Paula Stanforda, který byl na cestě do budovy Hlavního trestního soudu v Old Bailey, aby poskytl svědectví v případu pachatele sériových znásilnění, a teď Salima Ramoutera. Pellacia stál v čele a v současné době velmi zřídka opouštěl kancelář, pokud to nebylo na výzvu nadřízených, kteří sídlili v Novém Scotland Yardu. Útvar měl pomocné civilní zaměstnance, k nimž patřil Ezra, ve svých třiadvaceti letech bývalý vězeň a počítačový génius, jehož si Pellacia vzal pod křídla, a Joanna. Nikdo nevěděl, jak dlouho se Joanna motá kolem policejních stanic v jihovýchodním Londýně ani kolik je jí let, ale obecně byli všichni zajedno, že ona přesně ví, kde jsou pohřbeny všechny mrtvoly a kolik kostlivců má Metropolitní policie ve skříni.

„Jsme přetížení už tak,“ poznamenala Eastwoodová. „Dělala jsem jedenáct dní v kuse, bez jediného dne volna. Na týden vypadl Stanford.“

„Vykládáš, co všichni vědí, Eastie.“

„A naposledy, když jsem se koukala, jsme měli rozjeto vyšetřování šesti aktivních případů…“

„Sedmi.“ Do dveří vešla Joanna a nesla velkou kartonovou krabici plnou různých balíčků, jak si je objednali k snídani z jídelny přes ulici. Položila krabici na stůl Eastwoodové. „Je jich sedm, když započítáte tu záležitost v korytě Temže, kterou,“ zvedla ruce a naznačila posuňkem uvozovky, „právě probíráme.“

Henleyová si všimla, jak se Pellacia kousl do jazyka a Eastwoodová protočila panenky.

„Podívejte, možná se vám to nelíbí, ale tak to je. Žádný z ostatních týmů pro vraždy nemá kapacitu, aby se tím zabýval. Vyšetřování zůstává u nás. Je to jasné?“ zeptal se Pellacia.

„Jako křišťál,“ pokývala hlavou Eastwoodová.

Pellacia upřel pohled na Henleyovou, aby čelil jejím námitkám proti rozhodnutí, které právě oznámil. „A protože je Stanford zapikolovaný u soudu, rozhodl jsem, že na tomhle případu rozřezaných částí těla bude s Henleyovou dělat Ramouter.“

„Rozdělujete dvojčata?“ vykřikla Joanna a předstírala šok.

„Myslím, že Stanford nebude brát jako urážku, že už není Ramouterovým mentorem a že je dočasně oddělený od Henleyové.“

„To je váš názor.“ Joanna vytáhla z krabice sendvič se salámem.

„Ramoutere, jen abych vás uvedla do obrazu, ti dva bez sebe nedají ani ránu. Stanford je pro Henleyovou jako bratr z jiného…“

„Je nám to jasné, Joanno,“ přerušil ji Pellacia. „Fajn, tak se pohneme.“

Henleyová si v duchu prošla vlastní seznam. Jakmile se dostala na místo činu, vedení převzala svalová paměť: prozkoumat okolí, zaznamenat známé i neznámé. Pokládat všechno za důkaz. Dát dohromady příběh. Zajistit a ochránit. Vůči vnějšímu světu byla klidná a vyrovnaná. Uvnitř jí srdce mohlo vyskočit z hrudi a uzlíky v žaludku se svíjely a utahovaly.

Na stole jí začal vibrovat telefon. Udělalo se jí špatně, když si přečetla zprávu od bratra Simona:

Právě jsem byl u táty. Nechtěl mě pustit dovnitř. Zavolám, až mi skončí práce, pusu.

„Teď o tom případu u Temže,“ začal Pellacia. „Dvě potenciální oběti?“

„Nejsou potenciálně dvě, jsou to opravdu dvě oběti,“ ozvala se Henleyová. Začala ťukat odpověď bratrovi. „Trup, nohy a jedna paže patří bílému muži. Druhá paže patří černé ženě, ačkoli pohlaví nebylo ještě potvrzeno.“

Na druhé straně stolu začal Henleyové už podruhé vibrovat mobil. Zvedla ho.

„A žádné další části těla nebyly nalezeny?“

„Pátrací tým objevil hlavu patřící bílému muži v kontejneru před číslem 15 v Nelson Mews,“ oznámila Henleyová. „Mimochodem, tohle byla esemeska od Linh. Ty… části těla dorazily do márnice.“

„Dvě zabité oběti,“ uvažoval Pellacia. „Ale člověk nikdy neví. Pořád to může být jednoduché a přímočaré pátrání.“

Henleyová si vzala tašku a neodpověděla, protože každý nerv těla jí napovídal, že Pellacia tomu věří ještě méně než ona.

(4)

Budova, kde se ukládali mrtví, stála v pěším dosahu od policejní stanice, v dohledu hlavní ulice, kde bufety, hospody a realitní kanceláře ustoupily zářivějším novým hotelům, domům s cenově nedostupnými byty a tělocvičnou otevřenou čtyřiadvacet hodin denně. Nenápadně se vmísila mezi georgiánské domy a obecní pozemek, které se nacházely podél tiché ulice. Henleyová si už nepřipadala nepatřičně, protože měla na sobě výraznou tmavomodrou uniformu. Čišela z ní autorita, i když si k ní ponechala černé adidasky značky Gazelle.

„Greenwichská obecní márnice,“ přečetl Ramouter nápis na zdi, když dopil kávu. „To zní podobně jako knihovna. Jako když můžete klidně vstoupit, ukázat průkaz, vzít si židli a sledovat pitvu.“

„Kolik vám ještě zbývá?“ zeptala se Henleyová.

„Čeho?“ Ramouter počkal, až Henleyová uvolní dětský bezpečnostní zámek.

„Než dokončíte výcvik.“

„Vy se vlastně ptáte, jak dlouho mě budete mít na krku.“ Široký úsměv na Ramouterově hladké snědé tváři rychle zmizel, když uviděl, že Henleyová se neusmívá. „Mám ještě čtyři měsíce.“ Promnul si vousy. „Ale už jsem půl roku pracoval v týmu vražd a závažných zločinů. Byla to dobrá solidní práce, ale chtěl jsem něco ještě náročnějšího a policie ve West Yorkshire nemá nic jako útvar pro vyšetřování sériových zločinů.“

Henleyová pocítila příliv empatie – nebyla jeho vina, že jí ho nacpali –, ale její vstřícnost trvala krátce.

„Víte, u našeho útvaru to funguje trochu jinak. Dost vzácně chodíme do terénu jako teď. Případy nám většinou předají, jakmile se objeví možnost, že by mohlo jít o sériového vraha nebo násilníka. Když se pouštíme do práce, tak tohle úvodní vyšetřování, co právě provádíme, už většinou někdo udělal.“

„Ale to není přece všechno, co váš útvar dělá,“ poznamenal Ramouter a následoval Henleyovou k budově stojící uprostřed pozemku. „Před pár lety tu byl případ sériových únosů a obchodů s lidmi a taky případ Skládankového vraha.“

Henleyová sebou škubla, jak se jí napjal sval na krku. Skládankový vrah. Případ, který všechno změnil. Přinesl jí chválu od kolegů, uznání od komisaře, povýšení do hodnosti detektivní inspektorky. Ale ten případ jí taky ukradl kousek z ní.

„Muselo být úžasné na tom pracovat,“ pokračoval Ramouter.

„Kvůli tomu jsem se chtěl k vašemu útvaru dostat. Byl to důvod… Vlastně jeden z důvodů, proč jsem přijel do Londýna.“

Henleyová se otočila a pohlédla na Ramoutera. Přestože věděla, že je nervózní, ten známý vzrušený výraz v jeho očích se nedal splést.

„Nenechte se oklamat tím, co jste viděl ve sdělovacích prostředcích. Útvar pro vyšetřování sériových zločinů má málo lidí a málo prostředků. Překvapuje mě, že vám vůbec povolili k nám přejít. Podívejte, ve vašem běžném oddělení vražd není neobvyklé, že na vyšetřování pracuje až sto lidí, od superintendanta po civilní zaměstnance, ale tady jsme jenom my a spoustu času trávíme tím, že využíváme laskavosti jiných na oplátku. Není to nic úžasného a žádná chvála netrvá dlouho.“

Henleyová se obrátila zády, naťukala kód, který neměla znát, a otevřela dveře.

Šéfka forenzní patologie doktorka Linh Choi seděla za stolem zády ke dveřím a skláněla se nad obědem. Dlouhé černé vlasy měla stočené na temeni a volně upevněné propisovačkou. Pokyvovala hlavou v rytmu hlasitých bubnů a basy, který se linul z bezdrátových reproduktorů značky Bose na jejím stole. Henleyová se s Linh seznámila před patnácti lety, kdy obě začínaly svou profesionální dráhu, cítily se mizerně a ztrácely půdu pod nohama.

Během let se jejich přátelství utužilo. Henleyová poplácala Linh po rameni.

„Ježíši Kriste!“ Linh nadskočila na židli. Teplé kuřecí křídlo jí upadlo zpátky do krabičky. „Málem jsem kvůli tobě dostala infarkt!“

„Vracíš se do puberty, co?“ konstatovala Henleyová s úsměvem.

„Do společné puberty, ne? Ty máš tohle ráda stejně jako já. Mám senzační směsku, našla jsem to doma. Musím ti to poslat.“ Linh ztlumila zvuk laptopu. „Ani jsi mi neřekla, že už jsi zpátky. Musela jsem se to dozvědět od Anthonyho,“ pronesla s výčitkou.

„O tom si popovídáme pak,“ odpověděla Henleyová.

„A máš nového parťáka? Co tomu řekne Stanford?“

„Tohle je elév detektiv konstábl Ramouter a není to můj parťák.“ Henleyová ustoupila stranou, aby mohl Ramouter pokročit kupředu. „Mám ho na starosti. Právě ho k nám přeložili od policie ve West Yorkshire.“

„Aha, vida. No, nemohl jste si přát lepší osobu na zaučení než inspektorku Henleyovou,“ prohlásila Linh a vstala ze židle. Očistila si ruku antibakteriálním ubrouskem, než ji natáhla k Ramouterovi. „Těší mě, že vás poznávám, doktorka Linh Choi.“ Měla výhodu stipendia na soukromé škole a vzdělání na univerzitě v Cambridge, ale podle jejího výrazného jiholondýnského přízvuku by to člověk vůbec neřekl. Stáhla si brýle z čela.

„Právě jsem ukončila předběžné ohledání mužské oběti, ale dovolte, abych vám nejdřív řekla o té paži. Nebylo moc co zkoumat, protože nám toho dost chybí. Hlava, nohy, trup i druhá paže by se hodily.“

„Co nám řekneš?“ zeptala se Henleyová.

Linh pokrčila rameny. „Černoška. Pravděpodobně přes dvacet let, ale to je všechno, co ti můžu říct, dokud nenajdete zbytek těla.“

Henleyová a Ramouter vyšli za Linh z její kanceláře do pitevní místnosti, která připomínala nemocniční operační sál. Ve vzduchu byl cítit chlad. U zdi stála řada kovových boxů, v nichž dočasně uskladňovali mrtvé, zatímco naproti se nacházely tři hluboké dřezy a v rohu lednice. Uprostřed místnosti byly čtyři kovové pitevní stoly. Linhina asistentka Theresa pracovala na těle na nejvzdálenějším stole a přitom poslouchala hudbu ve sluchátkách

Beats. Pach průmyslové dezinfekce a kyselých tělesných tekutin polechtal Henleyovou v nose.

Theresa vložila do hrudi roztahovák.

„Tohle byl třiadvacetiletý kulturista,“ oznámila Linh a potřásla hlavou. „Infarkt. Zhroutil se v tělocvičně. Nepotřebuju toxikologické vyšetření, aby mi potvrdilo, že byl napumpovaný steroidy.“

Když Theresa rozřízla hrudník, Henleyová uslyšela zvuk, jako když někdo šlápne na rozbité sklo. Ramouter ucouvl.

„Záchody jsou druhé dveře vlevo,“ oznámila Linh s pobavením v hlase, zatímco Ramouter se otočil a utíkal pryč.

„Omlouvám se,“ řekl Ramouter, když se o několik minut později vrátil a v očích měl zahanbený výraz.

„To je v pořádku. Nejste první a nebudete ani poslední,“ odpověděla Linh. „Takže jste připraveni?“

Henleyová přikývla na souhlas a Linh odtáhla ochrannou igelitovou plachtu. Části těla, které byly nalezeny na břehu řeky a na příjezdové cestě k domu číslo 15 v Nelson Mews, byly rozmístěny na pitevním stole jako krvavá skládanka, která ještě nebyla kompletní. Henleyová cítila, jak se jí zatočila hlava. Ucouvla o krok a pokusila se nabýt rovnováhu.

„Můžeš nám říct dobu smrti?“ zeptala se a snažila se skrýt nervózní chvění hlasu.

„Hrubý odhad,“ odpověděla Linh. „Řekla bych mezi čtyřiadvaceti až šestatřiceti hodinami u toho vašeho chlapíka.“

Henleyová se podívala blíže na tetování na trupu.

„To je výjev z Ocelového achymisty,“ prohlásila Linh. Vypadala docela potěšeně. „Je to film ve stylu manga anime, jestli to neznáte. Dlouho před vaším mládím,“ vysvětlila Ramouterovi. „Má tu na zádech vytetovaného Kena z Pěsti severní hvězdy.“

„Co mi můžeš říct o těch uříznutých končetinách? Před smrtí, nebo po ní?“ zeptala se Henleyová a pomalu obcházela části těla, prohlížela si každý detail a nevnímala mobil, který jí vibroval v kapse.

„Obojí.“ Linh přešla k čelu stolu. „Pravá paže a levá noha byly odstraněny nejdříve. Když se podíváš sem,“ ukázala, kde byla uříznuta levá noha, „krev už se začala srážet. Smrt nastala během čtyř minut.“

Linh otočila dolní konec trupu k Henleyové a ukazovala kost, maso a vnitřnosti. „Tady je sotva znát nějaká koagulace. Takže čtyři hodiny po smrti vrah začíná odřezávat končetiny. Je tady zajímavá bodná rána v hrudi, právě nad srdcem. K té došlo před smrtí. Budu vědět víc, jakmile začnu po obědě s pitvou. Přesto vám řeknu jednu věc. Dalo mu strašlivou práci mrtvolu rozřezat. Podívejte se tady.“ Linh ukázala prstem v rukavici na dva dlouhé, zoubkovaté řezy na pravém rameni. „Ať už to byl kdokoli, udělal přinejmenším dva pokusy, než paži konečně uřízl. Jako by nikdy předtím přímočarou pilu Black & Decker nepoužíval.“

„A byla to ta pila?“ zeptal se Ramouter. Stál téměř metr od nich zády k dřezům.

„Vůbec nemám tušení. Na to si musíte najít nějakého kutila.“

Linh se zasmála a udělaly se jí vrásky u očí, když narovnala pravou nohu. „Ale důležitější je, abyste se podívali na tohle.“

Vzala hlavu a obrátila ji k Henleyové. Pak prsty otevřela čelist.

„Ramoutere, vezměte támhletu baterku,“ zavelela. „Já nemám dost rukou.“

Ramouter vzal malou stříbrnou tužkovou svítilnu a přešel ke stolu.

„Dělejte, nestyďte se. Posviťte sem.“

Ramouter udělal, co mu řekla, a posvítil baterkou do otevřených úst.

„Ehm… Kde má jazyk?“ zeptal se.

Henleyová se přinutila vzít svítilnu od Ramoutera a posvítila až dozadu do hrdla. Ústa byla spečená zaschlou krví, ale uviděla zbytky vyčnívajícího příčně pruhovaného svalu, který tvořil kořen jazyka.

„Co to je?“ zeptala se.

„Někdo ho vyříznul,“ odpověděla Linh. „Velice čistý řez, který je možné provést jenom něčím jako hodně ostrý filetovací nůž nebo skalpel.“

„Ale jak snadné je vyříznout někomu jazyk?“ Henleyová zakroutila jazykem v ústech a cítila, jak se natahují a napínají malé šlachy v jeho kořeni.

„Když člověk žije? Zatraceně těžké. Proto by taky dávalo smysl, kdyby byl jazyk vyříznut post mortem, ale to nebyl.“

„Počkej, takže on ještě žil, když mu uřízli jazyk?“

Linh přikývla. „Držet jazyk, když člověk žije, bývá dost obtížné a ten řez je tak klinický. Řekla bych, že oběť byla v bezvědomí. A je tu ještě něco. Povězte mi, jestli jste si všimli něčeho na nohou.“

Henleyová se sklonila. Lýtko pravé nohy, obalené drobnými zrnky písku, kousky chaluh a řas a zaschlými zvratky bylo svalnaté a porostlé světle hnědými chlupy. Levá noha byla stejná, ale na kotníku byl proužek kůže široký asi pět centimetrů světlejší než zbytek.

„Naše oběť nosila vězeňský náramek?“ podivila se Henleyová.

„Myslím si to,“ odpověděla Linh. „Když se podíváš sem,“ obrátila nohu, aby prozkoumala světlou skvrnu, která nebyla větší než krabička od sirek. „Určitě, řekla bych, že nosil náramek. Jsem si jistá, že kdybych zkontrolovala rozměry běžných náramků u nějaké monitorovací firmy, sedělo by to.“

„Takže naše obět byla sledovaná a měla omezený pohyb?“ zeptal se Ramouter. „To by nám poskytlo stopu, po které by se dalo jít. Musí být způsob, jak zjistit, jestli někdo v posledních dnech porušil dohled.“

„Máte představu, kolik lidí má dohled a nosí monitorovací náramek?“ namítla Henleyová.

„Hodně štěstí při hledání,“ přidala se Linh. „Odebrala jsem vzorky krve a moči jako obvykle a poslala jsem je dneska dopoledne na analýzu. Doufejme, že budu mít nějaké výsledky koncem týdne. Jestlipak máme jméno? Je trochu nezdvořilé říkat mu jenom on… nebo teda, jeden z nich, nebo ten potetovaný, když většina jeho těla leží takhle na pitevním stole.“

Henleyová vytáhla z kapsy telefon, který zabzučel na upozornění, a přečetla si zprávu na displeji. Byla od Anthonyho Thomase, který potvrzoval, že naskenoval otisky prstů z uříznuté paže a porovnal s policejní databází.

„Opravdu už máme,“ prohlásila Henleyová. „Představuju vám Daniela Kennedyho.“

(5)

Když Ramouter vkročil do svého bytu, bylo skoro osm večer. Zul si boty, které stále ještě nesly stopy zaschlého bahna, a položil je na rohožku. Uplynuly čtyři dny od doby, kdy se nastěhoval. Byt ještě nebyl cítit jako jeho. Voněl v něm umělý osvěžovač vzduchu a páchlo chemické čistidlo. Prostor obýváku spojeného s kuchyní zabírala velká kupa nevybalených krabic. Zapnul rádio, aby měl společnost, a z ledničky vytáhl hotové jídlo, stáhl papírový obal a propíchal napnutý plast vidličkou.

O několik minut později odsunul zbytky špaget carbonara nevýrazné chuti a sáhl po iPhonu.

„Ale, čekali jsme, že zavoláš dřív. Právě budeme jíst,“ prohlásila Pamela a ustoupila od kamery. Jako vždy měla perfektně nalíčený obličej a v tváři se jí nehnul ani sval. Oblečená byla do drahé soupravy na jógu, i když Ramouter naprosto jistě věděl, že Pamela nemá ponětí o tom, jak vypadá pozice psa hlavou dolů, a pravděpodobně si myslí, že šavásana je druh čaje.

„Promiň, neuvědomil jsem si, jak dlouho mi bude trvat, než se vrátím ze stanice. Doprava na jižním okruhu…“

„No, možná bys mohl zítra odejít z práce včas. Pravidelnost je důležitá.“

Ramouter se kousl do jazyka, aby nemusel říct: „Vyšetřování vražd není práce od devíti do pěti.“

„Kde je Michelle? Zkoušel jsem FaceTime, ale nevzala to.“

„Pravděpodobně si zase zapomněla nabít telefon, ale je nahoře. Jsou tam oba. Cítila se unavená. Za chvíli pojedu vyzvednout kluky z fotbalového tréninku. Donesu jí nahoru můj iPad.“

Pamela našla Michelle, jak sedí na kraji postele. Ložnice připomínala jeho obývák se zavazadly a krabicemi zabírajícími většinu prostoru. Sám pro sebe se uchechtl.

„Michelle, zlato,“ oslovil ji. „Jsi v pořádku, miláčku? Kde je Ethan? Jaký měl první den ve škole. Stýská se mi po vás.“

„Už je v posteli,“ odpověděla Michelle a postavila iPad na noční stolek. „První školní den ho úplně vyřídil. Udělala jsem ti spoustu fotek.“

„Já vím. Dopoledne jsi mi je poslala, vzpomínáš?“ Ramouterovi pokleslo srdce, když se na Michellině tváři rozprostřel zmatek. Počínající demence v šestatřiceti letech. Vzácná genetická forma Alzheimera, jak prohlásil specialista. Její otec zemřel v osmapadesáti letech, ale zbytek rodiny si myslel, že to snad přeskočí několik generací. Ramouter dostal potvrzení o svém přeložení k útvaru sériových zločinů čtrnáct dní před tím, než si Michelle vyslechla diagnózu. Měli vyhledaný byt ve Forest Hill, školu pro Ethana a domluvený přijímací pohovor do práce pro Michelle, ale diagnóza všechno změnila. Michellina starší sestra Pamela argumentovala, že sestra potřebuje stabilitu a přestěhování do neznámého města pryč od rodiny a přátel by jí uškodilo. Ramouter s tím nemohl polemizovat. Ve složce konceptů měl pořád ještě schovaný e-mail odmítající přeložení. Byl připraven ho odeslat, ale Michelle mu řekla, aby to nedělal. Že je to jedinečná životní příležitost. Že nechce, aby toho litoval. Aby jí to měl za zlé.

„A jak ses dneska měla?“ zeptal se.

„Měla jsem se dobře. Pamela mě vzala na oběd, abych se seznámila s několika jejími přáteli. Ty by ses z nich zbláznil. A jak ses měl ty?“

„Šlo to. Jsou dobrý tým a mě přidělili do dvojice s Anjelikou Henleyovou na vyšetřování jednoho případu. Vzpomínáš si na ni, to je ta, jak jsem ti o ní povídal.“

„Ta inspektorka?“

„Ano, ta. Inspektorka,“ potvrdil Ramouter a hlas mu zjasněl.

„Jaká je?“

„Je… Tvrdá. Chytrá. Myslím, že není moc ráda, že mě má na krku, ale teprve začínáme.“

„Hm. Ethan chtěl zůstat vzhůru, aby ti pověděl o škole…“ Ramouter se díval na Michelle na displeji a zaplavil ho smutek.

Zase byla rozptýlená. Viděl jí to na očích. Zírala na něj, jako by se pokoušela udržet vzpomínky. Nemohl se na ni znovu podívat. Položil telefon na stolek displejem dolů. Neměl Michelle poslechnout, když mu říkala, že bude v pořádku, když pojede do Londýna. Měl stát za svojí ženou jako muž, ale místo toho při první příležitosti utekl. Nesl na bedrech vinu, kterou znal jako své boty. Zlobil se na Michelle a její nemoc. A vina a rozpaky, které kvůli tomu hněvu cítil, ho dusily.

„Promiň,“ ozval se, když zase uchopil telefon. „V tomhle bytě trochu vypadává signál.“

„Nech toho,“ řekla Michelle.

Právě v takových chvílích jasnozřivosti se Ramouter cítil hůř. Oči se mu zalily slzami, když se na něj Michelle zadívala pozorně a jasně. Znala ho a věděla, jak s ním zacházet.

„Oba jsme se tak dohodli,“ řekla.

„Jo. Jenom se mi stýská po tobě a po Ethanovi. To je všechno,“ odpověděl Ramouter a utíral si slzy.

„To bude v pořádku. Jsme v pořádku,“ prohlásila Michelle pevně.

„Já vím. Sám sobě domluvím.“

„Dobře. A teď ti budu povídat o obědě s Pamelinými praštěnými přáteli. Opravdu už se těším na den, kdy se na ně nebudu pamatovat.“

Ramouter se zasmál, když viděl, jak se Michelle v mysli vyjasňuje. Vinu v sobě nesl stále, ale následující hodinu, když si s ní povídal, už nebyla tak těžká.

(6)

Henleyová věděla, že nerecyklovatelný odpad vyvážejí kolem jedenácté dopoledne. Položila tašky s nákupem a zkontrolovala hodinky. Bylo 20:26. Modrá popelnice s jedním kolečkem tarasila přední vchod. Otec pravděpodobně celý den nevytáhl paty z domu. Odtáhla popelnici stranou a otevřela vrátka. Trny přerostlé keřové růže ji zachytily za sako, když kráčela po cestičce k domu.

Ve spárách dlaždic prorůstal plevel.

„Co to k čertu je?“ zamumlala, když klíč v zámku hlavních dveří nešel otočit ve směru proti chodu hodinových ručiček. Byl to tentýž klíč, který měla připevněný ke stejné modré Tesco Club kartě na řetízku celých uplynulých pět let. Znovu zatlačila na klíč. Nehnul se.

„Tati, co to má znamenat?“

Skrčila se a zavolala do otvoru schránky na dopisy.

„Tati, to jsem já, Anjelica. Otevři dveře.“

Dosedla zpátky do dřepu a prsty přidržela schránku otevřenou.

„Tati. Pojď sem. Jenom… Prosím tě, chci vidět, že jsi v pořádku.“

„Je mi dobře. Jdi pryč.“

„Nepůjdu, dokud neotevřeš dveře. Koupila jsem ti nějaké jídlo.“

„Nech to u dveří.“

„Tati, prosím tě. Ukaž se mi. Slibuju, že nepůjdu dovnitř.“

Henleyová zírala dovnitř schránkou a viděla, jak se blíží otcovy nohy ve vybledlých šedých teplákách. Schránka se zaklapla, když se dveře otevřely.

„Potřebuješ ostříhat, tati.“ To byla jediná věc, kterou řekla, když se jí žaludek sevřel lítostí. Svého otce Elijaha neviděla skoro tři týdny a jeho vzhled jí otřásl. Zhubl. Kůže na krku se mu skládala do vrásek jako zmačkaný kapesník. Henleyová cítila, jak otřes ustupuje tomu strachu, který člověk pocítí, když si uvědomí, že jeho rodiče stojí na prahu smrtelnosti.

Elijah si přihladil vlasy, které už byly víc bílé než šedivé. Další ztráta barvy je změnila na krátký neupravený afroúčes.

„Dopoledne tady byl Simon.“ Henleyová položila ruku na hřbet otcovy ruky. Odtáhl ji. „Proč jsi ho nechtěl vidět?“ zeptala se mírně.

„Nechci vidět nikoho z vás.“

„Tati. Musíš nás nechat, abychom ti pomáhali.“

„Nepotřebuju od vás pomoc. Je mi dobře.“

„Proč jsi vyměnil zámek?“

„Abyste sem ty a tvůj bratr nemohli chodit, kdykoli vás napadne. Nejsem dítě.“

„To nikdo netvrdí. Jenom o tebe máme strach.“

„Dobře. Jsem v pořádku. Teď jsi mě viděla a můžeš jít.“

„Tati… Nebuď… Nemůžeš mě pustit dovnitř aspoň na minutku?“

„Řekl jsem, že ne.“

„Dobře, dobře.“ Henleyová chytila okraj dveří. „Nepůjdu dovnitř. Tohle si vezmi.“

Zvedla tašky s nákupem a prostrčila je škvírou ve dveřích.

„Nemám ponětí, co máš v ledničce. Nejspíš se živíš sušenkami a sardinkami, podle toho, co vím,“ prohlásila hněvivě. „Tady máš základní potraviny, vejce, chleba, šunku, kuře a nějaké sušenkové věnečky. Vím, že máš rád –“

Elijah si tašky přitáhl k sobě.

„Sakra,“ zahučela Henleyová, když jí přibouchl dveře před nosem.

„Čtrnáct hodin,“ poznamenal Rob, aniž vzhlédl od laptopu. Seděl u kuchyňského stolu, kde měl dočasně pracovnu, zatímco zedníci dokončovali přestavbu kůlny vzadu za domem. Pracoval jako finanční žurnalista, který využil příležitosti pracovat z domova místo toho, aby na svůj bankovní účet nechal poslat odstupné za propuštění pro nadbytečnost. Jednou týdně opouštěl dům a vydával se do Old Street, kde poctil návštěvou studio nějakého ekonomického kanálu, aby diskutoval o nejnovějších zprávách. Takové uspořádání Robovi i Anjelice vyhovovalo, ale on ji stejně chtěl mít doma. Pod stolem spala Luna, kříženec německého ovčáka, labradora a ještě nějaké jiné rasy. Francouzské dveře byly otevřeny, ale denní vedro stále těžce viselo ve vzduchu, smíšené s vůní jasmínu a zimolezu vanoucí ze zahrady. Svůdné vůně pozdního letního večera nemohly zakrýt silný pach hniloby, kterou vnímala od chvíle, kdy u Watergateských schodů uviděla trup zbavený končetin.

„Odešla jsi po sedmé ráno a vracíš se jednadvacet minut po deváté večer.“

„Robe, měla jsem opravdu dlouhý den –“

„Ty jsi měla dlouhý den? Já jsem musel vyzvednout Emmu z jeslí, protože jí bylo špatně.“

„A já jsem ti poslala esemesku, abych se dozvěděla, jak jí je.“

„Ona nepotřebovala esemesku, potřebovala mámu.“

„Nechme toho,“ odpověděla Henleyová, když položila tašku na kuchyňskou linku a pokračovala k ledničce. Protože Rob byl Rob, nebyl dostatečně sobecký na to, aby uvařil jen pro jednoho. Vytáhla nádobu z varného skla zabalenou do potravinové fólie. Grilované kuře na medu a česneku se smaženou zeleninovou rýží a brokolicí. Strčila nádobu zpátky a zavřela dveře ledničky. Musela se nejdřív osprchovat, aby smyla tenký film smrti pokrývající její tělo a pach neúspěchu, který se za ní táhl od té doby, co odešla od otcova domu. Ptala se v duchu, zda Rob ví, že zase začala pracovat na vyšetřování.

„Byla jsem se podívat za tátou,“ oznámila mu.

„Aha.“ Robův výraz trochu změkl. „Jak se má?“

„Nic moc. Nechtěl mě pustit dovnitř.“

„To pro něj není dobré. Co budeš dělat?“

„Nevím.“ Henleyová znovu otevřela dvířka ledničky a vytáhla láhev vína. „Budu si muset promluvit s bráchou, ale… Nevím.“

„Podívej, já vím, že tvůj táta na tom není dobře, ale mohla jsi mi dát vědět, že přijedeš pozdě. Hodila by se omluva.“

„Omluva za co?“ namítla Henleyová a vytáhla z kuchyňské skříňky sklenku na víno. „Za to, že jsem se byla podívat na tátu?“

„Ne, to samozřejmě ne. Jenom jsem myslel –“

„Chceš, abych se omlouvala za to, že chodím do práce? Musím pracovat, Robe. Jeden z nás si musí udržet stálou práci.“ Henleyová těch slov litovala, jakmile je vypustila z úst.

„A co? Já tu snad jen tak sedím a dělám manžela v domácnosti, starám se o dítě a vyrábím džem, zatímco ty chodíš do práce?“

„Víš přesně, jak jsem to myslela. Já vím, co děláš, a… oceňuju, jak pilně pro nás pracuješ, ale točíme se tady s tím v kruhu.“

„Oceňuješ?“ Rob se na Henleyovou podíval poprvé od chvíle, kdy vešla do kuchyně. Sundal si brýle a promnul malé prohlubně na nose, které mu tam vytlačily. „Nejsem jeden z tvých kolegů. Jsem tvůj manžel. Nechci, abys mě oceňovala. Chci, abys pochopila, co ti říkám teď a co jsem ti říkal pořád.“

„Chceš, abych přestala pracovat. Abych se vzdala svojí práce –“

„Ty víš, že tohle neříkám. Nechci, abys přestala pracovat. Chci jen, aby sis našla jinou práci. Je zázrak, že Emma vůbec ještě ví, jak vypadáš.“

„Nebuď tak zatraceně směšný. Děláš, jako bych ji opustila. Chodím do práce a pokouším se udělat něco málo pro to, aby byl svět pro ni bezpečnější.“

„Od stolu? Jak jí to pomůže? Máš omezenou pracovní povinnost. Nechodíš do terénu chytat násilníky a vrahy holýma rukama. Někdy si říkám, jaký je pravý důvod toho, že odtamtud nechceš odejít.“

Nohy Robovy židle zaskřípaly na dlaždicích, když vstal. Henleyová čekala, že jí jako obvykle vmete do tváře obvinění z nevěry.

„Nechci se s tebou hádat, Robe. O tomhle ne. Ne zase. Vím, že si musíme promluvit.“

„To je ono. Ty vždycky víš, ale udělala sis někdy čas, aby ses se mnou posadila a promluvili jsme si? Kvůli čemu necháváš náš život ve slepé uličce? Minulé Vánoce jsi mi řekla, že se to změní, ale to se nestalo. Pořád řešíme to samé. Nepohnuli jsme se.“

Rob popadl zapalovač a sebral papíry ze stolu. „Jdu vyvenčit Lunu. Vrátím se za půl hodiny.“

Přední dveře práskly a Henleyová, která až dosud zadržovala dech, zhluboka vydechla. Měla by mu to teď říct. Říct mu, že se vrátila, že už nesedí jen za stolem, že ji Pellacia poslal znovu do terénu. Že jejich život bude zase vzhůru nohama. Místo toho vyšla nahoru do ložnice své dcery. Emma ležela rozpláclá na posteli jako hvězdice. Anjelica byla v pokušení ji probudit, jen aby slyšela, jak říká „mami“. Místo toho ji políbila na temeno. Emma byla cítit kakaovým máslem a dětským pudrem. Jedině v ní dokázala Henleyová vidět něco dobrého.

Henleyová se posadila na kraj postele a padla na ni. Ručník nechala volně sklouznout. Osprchovala se, ale nepřipadala si čistá. Vyšetřování už se jí dostalo pod kůži. Zavřela oči a přejela si prsty po těle, dokud se nedostala ke známému hrbolu zbytnělé zkrabatělé kůže. Pěticentimetrová zjizvená tkáň vpravo. Druhá jizva o sedm centimetrů výše byla o něco plošší. Nůž těsně minul játra, a kdyby ji zasáhl níže, přišla by o dítě, o němž tehdy nevěděla, že ho nosí. O dva a půl roku později pořád cítila, jak jí ostrá ocel prořízla kůži. Pevně stiskla víčka. Uviděla před sebou tělo Daniela Kennedyho bez končetin. Zhluboka se nadechla. Ztropila povyk kolem toho, že je ustavena hlavní vyšetřovatelkou vraždy, ale nemohla ignorovat elektrizující rozechvění, které jí proběhlo. Smrt byla jejím adrenalinem a to ji vylekalo.

Když kráčela po břehu řeky a když si prohlížela mrtvolu, opět pocítila smysl své práce, ale šlachy v ruce se jí napjaly a prsty se začaly třást. Tělo jí sdělovalo, že něco není v pořádku. Zakroutila hlavou, aby umlčela vnitřní hlas. Ten hlas byl jen o málo zřetelnější než šepot, ale byl vytrvalý: Blíží se bouře a ty nejsi připravená.

(7)

Vysoký stupeň zabezpečení ve věznici Belmarsh se ho netýkal. Dveře k celám obývaným vězni kategorie A, považovanými za příliš nebezpečné na to, aby se míchali se zbytkem osazenstva, se otvíraly až v osm ráno. Peter Olivier, vězeň číslo A0743TP, se pohyboval mimo svou celu už od půl sedmé. O samotě si vyčistil zuby, osprchoval se a pak si oblékl zbrusu novou teplákovou soupravu značky Nike a sportovní boty Air Force 1. Za dva a půl roku, co byl vězněm, měl na sobě obvyklou hnědou vězeňskou soupravu jenom jednou. První balíček obsahující oblečení, toaletní potřeby a knihy dorazil osmačtyřicet hodin poté, co sem byl převezen jako vězeň ve vyšetřovací vazbě.

Ranní zprávy mohl sledovat na malé televizi v rohu své místnosti, ale nerad si nechával narušovat ranní zvyky osmatřicetiletým drogovým dealerem ve vedlejší cele, který nedokázal zvládnout pobyt ve vězení a každé ráno řval a mlátil hlavou o zeď. Olivier celu opustil a seděl sám ve společenské místnosti před televizní obrazovkou s úhlopříčkou 46 palců.

„Říkal jste, že byste si dal kávu?“

Vězeňský dozorce držel v ruce kouřící hrnek. Olivier se usmál a bledá kůže se mu poskládala do vrásek kolem pronikavých modrých očí. Dozorce byl nový. Olivier cítil, jak mu čerstvě vypraná bavlněná košile voní škrobem.

„Kafe je moc fajn. Mockrát děkuju. Promiňte – nezachytil jsem vaše jméno.“

„Paul.“

„Aha, to je ono, Paul. Počkejte chvilku, jo?“

Dozorce klidně stál, když se Olivier opřel na křesle, odfoukl páru z hrnku a usrkl.

„Hmm, s tím oříškovým sirupem je to dost síla, ale to nevadí. Byl byste tak hodný a podal mi ovladač? Na toho blbce Pierse je trochu moc brzo.“

Olivier se ušklíbl a dozorce mu podal ovladač.

„Tak copak se děje tady?“ zamumlal si Olivier pro sebe, když přepnul kanál na BBC One, kde právě začaly místní zprávy. Reportérka stála na Greenwichském molu.

„Vyšetřovatelé právě potvrdili, že mladý muž, jehož tělo bylo nalezeno včera ráno na břehu Temže pouhých několik metrů za mnou, byl oficiálně identifikován jako Daniel Kennedy. Hlavní vyšetřovatelka oznámila, že jde o vyšetřování vraždy. Nicméně nepotvrdila domněnky, které se šíří po okolí, že mrtvola Daniela Kennedyho byla nalezena bez končetin.“

„To vypadá nějak divně,“ poznamenal dozorce, který ještě neodešel. „Jak by ho mohl někdo rozřezat –“ Paul se zarazil, když se k němu Olivier pomalu otočil, pohlédl na něj a usmál se.

„S vámi je docela legrace, Paule. Ale stejně pochybuju, že jsou to jen domněnky.“ Olivier se šel podívat na televizi zblízka, když se tam objevila fotografie Daniela Kennedyho. Naklonil hlavu na stranu a třikrát poklepal na obrazovku.

„Pročpak mi připadáš povědomě, chlapče?“ zeptal se.

„Tisková konference s vyšetřujícími policisty je plánována na dnešní odpoledne. Mezitím se inspektorka Anjelica Henleyová obrací na možné svědky, aby se ozvali útvaru sériových zločinů. Kontaktní údaje by se vám měly objevit na obrazovce.“

„Paule, slyšel jsem dobře? Říkala ta reportérka ‚Henleyová‘?“

„Henleyová, Henmanová, nevím jistě.“

„Já vím docela jistě, že řekla Henleyová.“ Olivier vzal ovladač a televizi vypnul. „A moje holčička už je inspektorka.“

(8)

Daniel Kennedy, šestatřicet let. Měl přítelkyni. Žil v Londýně. Pocházel z Londýna. Profilová fotografie na Facebooku představovala usmívajícího se muže stojícího na čtyřkolce se všemi končetinami netknutými. Jeho záznamy v celostátní policejní databázi ukazovaly muže se dvěma dalšími identitami a čtyřmi odsuzujícími rozsudky: držení drog třídy A a B, loupež, když mu bylo šestnáct, a z nedávné doby těžkou újmu na zdraví.

„To se člověk diví, co?“ Ramouter prolistoval stránky zprávy. Zmírnil trochu včerejší školácký vzhled. Naleštěné boty vyměnil za černé sportovní. Měl sako, ale ne kravatu.

„Čemu se člověk diví?“ Henleyová se rychle vyhnula cyklistovi, který se náhle vynořil bůhví odkud.

„Koho musel Kennedy tak naštvat, že skončil v několika kusech v korytu Temže. Za těžkou újmu na zdraví byl odsouzený na rok a půl. Z vězení vyšel v roce 2018, zkušební dobu si odkroutil před třemi měsíci a pak dostal sledovací náramek za rvačku a ublížení na zdraví.“

Henleyová se v duchu ptala na totéž, když v noci nemohla usnout a Rob chrápal vedle ní a jeho dech byl ještě cítit sladkou a opojnou vůní konopí.

Zahnula na příjezdovou cestu k třípatrovému viktoriánskému domu. Tráva a keře byly přerostlé a řada pojízdných zelených popelnic přetékala. Dva obyvatelé seděli na nízké zdi, kouřili cigarety a sledovali Henleyovou, jak parkuje mezi bílým tranzitem a červeným mini.