Copyright © Milan Tesař, 2019

All rights reserved

Author photo © Nguyễn Phương Thảo 

Illustrations © Pavel Beneš, 2019 

ISBN 978-80-249-3942-1

„Telefonní číslo jednoznačně identifikuje účastníka

v telefonní síti. Při realizaci telefonního hovoru použije jeden účastník nejprve telefon tak, že zadá na klávesnici číslo druhého účastníka. Má-li být telefonní spojení navázáno, ozve se vyzváněcí tón a po něm se hovor uskuteční až v momentu, kdy volaný účastník stiskne tlačítko ‚přijmout hovor‘ nebo zvedne sluchátko telefonu.“

wikipedie.org

Co se děje v mobilu…

Když po dvou stech tisících letech lidské existence vyrazíme z domu, nesmíme si s sebou zapomenout pět věcí: s prvním studem se člověk začal oblékat, od prvních strnišť nosí bo ty, od prvních peněz peněženku, od prvních zlodějů klíče a od prvních knih si nasazuje brýle.

Naše generace měla to štěstí, že jí evoluce na sklonku století dopřála ještě jeden předmět, bez něhož by život pravděpodobně ztratil veškerý smysl.

Mobilní telefon.

Teenageři jej nosí v hluboké zadní kapse džínů, dámy za punčochou, uhlíři v putnách, profesoři v sáčku. Každý ho ukrývá jinde, ale vždy tak, aby ho měl na dosah. Za poslední roky změnila tahle krabička mnohokrát svůj vzhled, velikost a inteligenci, avšak i poslední model, vypadající jako miniaturní prkénko na cibuli, co dokáže vypnout sporák na vzdálenost sta kilometrů, nepřišel o prapůvodní smysl, své první přikázání – komunikaci s jinými lidmi.

Mobilní telefon je zázrak. Emancipoval holky pod zákonem („Já ti zavolám, mami.“) a opuštění lidé, ať jsou kdekoli, mohou doufat, že si na ně v každé další vteřině vzpomeneme. Mobily nestřežíme jako oko v hlavě kvůli tomu, že by byly drahé, ale kvůli uloženým číslům rodičů, kteří o nás hodlají mít přehled, kvůli kamarádům, s nimiž hasíme žízeň, kvůli holkám, jimž se stydíme zavolat, a kvůli užitečným kontaktům na nešidící taxikáře, nonstop zámečníky a holiče, víceméně tušící, jak bychom si přáli vypadat.

Ztratíme-li řidičský průkaz, úřad nám vydá nový, identický. Ztratíme-li mobil, ztratíme mnohem víc – svět, který nedokážeme stoprocentně zrekonstruovat, neboť telefonní čísla si už dnes nikdo nepamatuje. Spojení na blízké si vyprosíme zpět, přijdeme o ty, tvořící takovou tu prima zónu, o ty, co nám spadli do života náhodou, a když jsme se pak nudili cestou vlakem, napsali jsme jim třeba „Jak to jde?“. Tou ztrátou něco z našeho možného osudu zmizí. Něco, co mohlo být, a už nikdy nebude.

Srdcem mobilu zůstává telefonní seznam, umístěný v kavárně Kontakty. Telefonní čísla do něj přicházejí ze stejných pohnutek jako děti na tento svět – buďto z potřeby, nebo z lásky. Podobně jako lidé mají své Stvořitele i poslání ve vymezeném čase. Prožívají hvězdné hodiny, zprostředkují-li dobrou zprávu, padá na ně chandra, pokud je nikdo dlouho nevytáčí. To si pak přijdou neužitečná a dostanou strach, že je vymažeme. Je to jejich osud. Ve středověku se říkalo: „Uprostřed života na tebe čeká smrt.“

Když večer kavárna zavře a zhasnou v ní světla, čísla usnou v chůzi jako koně. Dnes už žádný hovor nepropojí, nepřijde ani špatná, ani dobrá zpráva – nastane ticho jako na táboře po večerce, kdy únavou zemdlí i poslední uličník. V takových chvílích by se téměř nabízelo říct, že se rozhostil mír. Mobil je uložen na našem nočním stolku, vypadá to, že je zcela bez života, avšak uvnitř dýchá spánkem spravedlivých, kteří jsou nám, lidem, tolik podobní.

Vítejte v kavárně Kontakty

Barový pult, středobod kavárny. Barman Červený (říká se mu tak podle neodmyslitelně červeného saka) odtud hlídá hladký běh telefonního seznamu a současně rozlévá uloženým číslům výtečné drinky, čímž jeho fungování de facto ohrožuje. Pódium, působiště skupiny Zvonění, která populárními melodiemi signalizuje přicházející hovor, a pokud je zájem, hraje k tanci. Pódiu vévodí kulich spojení zavěšený v jeho středu.

V levnějších typech mobilů ho najdete na kabelu obaleném lýkovým provazem, v dražších na šňůře z nanovláken.

Stůl hudebníků stojí pod pódiem a muzikanti u něj odpočívají, když zrovna nikdo nevolá. Čas od času je u něj k vidění kytarista, jak hledá akordy ke šlágru profláknutému tak, že se dřív nebo později prosadí do Galerie zvonění.

Bedna s písmeny pro SMS zprávy. V její těsné blízkosti se houpou konce provazových žebříků, po nichž šplhávají mazači SMS s kýblem lepidla, aby na displeji uspořádali písmena buďto do špatných, nebo dobrých zpráv.

Displej velký jako francouzské okno propouští stropem kavárny světlo a umožňuje číslům snít o tom, co je za ním.

Aplikace. Obvod místnosti lemují dveře do rozličných funkcí telefonu a stažených aplikací. Mohou jimi procházet pouze stálí zaměstnanci telefonu, v žádném případě ne telefonní čísla. Dveře mailboxu (hlasové schránky) vedou do komůrky bez oken, kde má své království přenádherná dívka s rukama věčně umazanýma od inkoustové tužky, které nikdo neřekne jinak než Hláska.

Měřák stavu baterie ukazuje čas do chvíle, kdy se v kavárně zastaví život a místnost potemní.

Ukazatel kapacity paměti bývá čísly sledován s úzkostí. Jakmile je totiž paměť plná, kavárenský život tak, jak jsme ho do té chvíle znali, skončí. Někdo musí z kola ven!

Tapety spořiče jsou lepeny na displej tak jako SMS zprávy. Skluzavka působí v kavárenském prostředí nepatřičně, přes to má nezastupitelné místo. Čerstvě uložené číslo, které po ní přijíždí, dosáhne takové rychlosti, že navždy zamrzne v podobě, jakou má v tom okamžiku jeho Stvořitel, majitel čísla. Po přistání se stává součástí telefonního seznamu majitele neboli Pána mobilu a zavazuje se, že bude dodržovat pravidla kavárny Kontakty (výrobce mobilu je většinou připevňuje na zeď nad barový pult).

Pravidla kavárny Kontakty

Jakmile jste uloženi, máte nárok na jeden welcome drink (je to sklenka šampaňského s jahodou).

O majiteli čísla mluvte jako o Stvořiteli.

O majiteli mobilu mluvte jako o Pánu mobilu a važte si ho. Osud Pána mobilu a vás, uložených čísel, je nedělitelný. Jeden bez druhého ztrácíte smysl.

V případě, že jste vyvoláni ze seznamu Pánem mobilu (anebo je naopak Pán mobilu vaším prostřednictvím volán), co nejrychleji vystoupejte na pódium kavárny a nasaďte si na hlavu kulicha spojení.

Pokud Pán mobilu vypne přístroj nebo se mu vybije baterka, nastává v kavárně noc a jde se spát.

Nikdy neopouštějte kavárnu do jiných aplikací.

Jedinou výjimkou je chvíle, kdy je telefon mimo signál. Tehdy dostáváte volno a smíte odejít do oddělení Her.

Je zakázáno šplhat po provazovém žebříku k displeji, odlepovat tapetu spořiče a dívat se ven.

Za nerušený provoz v každém mobilu na světě (i v tomto) odpovídá pan Červený, barman, který vás zásobuje jídlem a pitím.

Abyste v prostoru, z něhož nelze utéci, nezešíleli, neexistuje v kavárně denní limit pro konzumaci alkoholu.

Čas na změnu

Tondova Nokia 3310

Tatínek má na sobě modrou uniformu Dopravních podniků, drží v ruce zvoneček, ale nevypadá výstředně. Na Štědrý večer se neobvyklé věci stávají běžnými, protože je děláme všichni. Chceme vyrazit dětem dech, ale jen ti nejupřímnější z nás vědí, že jde o důkaz naší ubohé, bezbřehé všednosti. Neboť k tomu, aby člověk vykolejil den, stačí málo – obyčejný zvonek!

Po jeho zacinkání se Tonda vřítí do pokoje a hrne se ihned k dárkům. Jde najisto. Ten balíček, jehož obsah si tolik přál, pozná okamžitě. O století dřív by to co do tvaru mohla být klidně modlitební knížka. Neuvěřitelnou rychlostí z něj serve papír, a zdeformuje tak obraz medvědů, kteří na něm bruslí pod betlémskou hvězdou. Pokud je nedočkavost fyzikální látka a ve vypjatých chvílích získává pevné skupenství, musí to být tento okamžik. Když je balíček konečně rozbalený, podívá se kluk nevěřícně a možná i trochu provinile na maminku, která stojí po boku tatínka tak těsně, jako by si přála být metálem na jeho uniformě. Aspoň si to myslí tatínek, který by z lásky dodnes odvezl maminku tramvají, kamkoli by si přála, třeba až na kraj světa. „Miluju svou ženu pořád stejně jako první noc,“ dával ve společnosti mnohokrát k dobru jeden z bonmotů, které časem začaly být mamince protivné. Nevšiml si toho. Přátele se smáli, a to jej zcela zaslepilo.

Tonyho provinilost vyvěrá z jeho sedmileté, předčasné empatie. Jako by sám nejlépe věděl, že starou Nokii po mámě dostává příliš brzy. Avšak trápit se tím nedokáže. Radostně nakopne kouli zmačkaného vánočního papíru, která těsně prolétne kolem ozdoby oběšené na vánočním stromku.

„Tondo,“ vykřikne mamka varovně.

„Nech ho, prostě má nezvladatelnou radost,“ uklidní ji tatínek s úsměvem.

„Máš radost?“ dřepne si maminka k synovi a nejistě pohlédne na další dárky, jimž nikdo nevěnuje pozornost.

Tonda ji ale nevnímá, rukou zkušeného telefonisty podrží červené tlačítko, dokud se nerozsvítí displej.

Do telefonního seznamu modelu Nokia 3310, který svým stářím připomíná poněkud omšelou kavárnu těsně před otevřením, vpadla ostrá záře. Jako když jde v divadle nahoru opona. Personál se vzrušeně vztyčil a dychtivě se zadíval nahoru na displej, za zdrojem světla. Barman Červený, dívka z hlasové schránky, mazači, hudebníci ze skupiny Zvonění, ti všichni věděli, co mají dělat, kolektivní odpočívárna se proměnila ve startující stroj. Mazač zahodil špinavý hadr a spěšně odcházel na své místo u provazových žebříků. Naposledy se ohlédl na vycíděnou skluzavku. Byla dokonale připravená přivítat první hosty.

Barman Červený zatleskal jako inspicient před premiérou: „Dámy a pánové, na svá místa, otvíráme…“

Tatínka pohled na opuštěnou stavebnici Lego, na niž Tonda ještě minulý týden přísahal, rozesměje. Maminka to nemůže ponechat bez komentáře. Všechno, co tatínka pobaví, jí přijde podezřelé.

„To ti povídám, Tondo, budeš ho mít pořád u sebe. Nabitý a zapnutý. Kdyby se něco stalo.“

Otec vstane a přeloží její příkaz do synova jazyka.

„Kdyby ti docházel kyslík. Základem úspěchu je bezpečné spojení, aby nikdo nezůstal na holičkách, agente Zorgu.“

Tonda se vděčně podívá na tátu, který si oblékne ka bát s pochromovanými knoflíky a nasadí si placatou čepici s okřídleným kolem.

„Tak se tu mějte, já letím.“

Políbí svou ženu a zašeptá jí: „Až se vrátím, zatahám tě za košilku…“

Maminka mu pohrozí: „Opovaž se mě budit.“

Tatínek si to vyloží jako nadšený souhlas, a než za sebou zavře dveře, ještě se zakloní a mrkne na Tondu.

„Buď stále na příjmu. Svět ještě pořád nemá vyhráno.“ Tonda důležitě přikývne.

O hodinu později přistihne maminka Tondu v jeho pokoji, jak upřeně hledí na displej svého prvního mobilu jako rybář na hladinu řeky.

„Měl bys jít spinkat,“ řekne maminka.

„Nikdo nevolá,“ podívá se Tony na mámu vyčítavě a má na to plné právo. Když dáte sedmiletému klukovi telefon, musíte nějak zařídit, aby mu na něj někdo zavolal. Jinak s ním nebude řeč, to dá rozum. Maminka ho s úsměvem pohladí po vlasech a na maličkou chvilku si vzpomene na sebe samu v jeho letech. To postačí k tomu, aby vyšla potichu z pokoje, prošla předsíní a zamkla se na záchodě. Sedne si na prkýnko a vezme do ruky svůj zbrusu nový smartphone. Zašátrá v kapse kalhot, vyndá z ní papírek a vyťuká podle něj na displeji synovo číslo. Vlastně ji překvapí, že volá tomu prckovi, který se teprve nedávno (mámy mají opravdu zvláštní pojem o čase) učil chodit. Co když dneškem končí jeho první dětství, napadne maminku a přes spodní řasy se jí převalí slza. Možná za to může dojetí, možná vyčerpání z neudržitelného boje s vlastní touhou, kterou nedokáže potlačit. Sama nedokáže pochopit, proč jí Mirkův zájem – pozornost cizího muže – tolik lichotí. Zoufale se pokusí vybavit si to nejhezčí ze společného příběhu se svým mužem, ale nic ji nenapadne.

Tondovi se mezitím podaří odklopit krytku telefonu. Spatří pouze baterku a SIM kartu. Kde se ukrývá celý ten strojek? Poklepe lžičkou od zmrzliny na nedobytné útroby mobilu.

Kavárnou Kontakty se rozlehly strašidelné rány. Muž preludující na kytaru vzhlédl k nebi z lehčeného plastu a znepokojeně vykřikl:

„Pánbůh nám není nakloněnej. Zvídavý dítě!“

Barman Červený zvedl z pultu cosi, co připomínalo vojenskou vysílačku, a otráveně do toho zahučel: „Hoďte mi sem basu limonád.“

Pak se závistivě podíval směrem ke stolku muzikantů.

„Mám obavu. Špunt si navolí vesmírný zvuky a vy budete mít havaj. Ale co já? Uloží si sem svý kamarády a víte vůbec, co si ty děti naporoučej zmrzliny? Bráchanec měl bar v mobilu třináctiletýho kluka, kterej přes telefon řídil softwarovou firmu. Nebožák, na rukou míval omrzliny od kopečkový zmrzliny. A když večer čísla vytuhla, chodil si dlaně rozehřívat o baterku.“

„Pane Červený, vy nevíte, co říkáte!“ vyjel bubeník na barmana. „Třicet tři desítka přece žádný kosmický zvuky nemá. A jestli myslíte start rakety, tak to dělá tady kytarista korunou o basovou strunu.“

Bubeník zjevně narážel na to, že z rozvrzaných stolků a odřených židlí kavárničky tohoto typu Nokie ještě pořád dýchá starý svět gumových tlačítek a monochromatického displeje velkého jako střílna středověkého hradu.

Kytarista hořce pokýval hlavou.

„Sígr bude pařit hry, vychcípá mu baterka a dny budou krátký jak v Grónsku. Jak starý máme zdroj?“

Hláska, jak tu všichni dívce, vyčkávající ve „stand-by“ režimu před hlasovou schránkou, říkali, otráveně mávla volnou rukou.

„Pravěk.“

Vtom se rozblikala signální lampa nad pódiem a všichni tři muzikanti se na ně okamžitě vřítili. Bubeník odklepl čtyři doby a kapela spustila melodii továrního nastavení přístroje Nokia.

„Haló…,“ zakřičí Tony do mobilu dychtivě. Když však zjistí, s kým mluví, jeho nadšení opadne. „To seš ty, mami? To neplatí.“ Otevřou se dveře a do dětského pokoje vstoupí máma s mobilem u ucha.

„Mobil ti sice přinesl Ježíšek, ale čísla si musíš uložit sám.

Teď si ulož to moje.“

Tony se zamyslí a pak vypálí: „Jako maminku!“

Ta na něj vyvalí oči, jako kdyby její syn rozluštil složitý hlavolam.

„Jako maminku? Tak to je SUPER nápad!“

Hláska využila toho, že je kavárna dosud prázdná, vstala a vynesla z hlasové schránky další koš plný papírového sběru. Sedla si před dveře na schod, brala do ruky jeden lístek za druhým a gumovala je gumou se slonem. I když by to personál dělat neměl, nedokázala se ovládnout a nahlas řekla, co si myslí o hovoru, který zaplnil prostor celé místnosti.

„Nechápu, proč dospělí těm dětem takhle lžou. Dá mu k Vánocům svůj starej mobil a předstírá, že mu pořídila hustej dárek. Ani baterku mu nevymění. Podívejte, jakej bordel tu po ní zůstal. Od rána mažu starý vzkazy.“

Barman rovnající limonády se zvědavě otočil od ledničky.

„Co Mirek?“

Hláska zkušeně zalovila v koši.

„Nebrala mu to, a tak jí nechával zprávy. Tady…“ Obtížně po sobě luštila svůj bohémský rukopis.

„Co někam zajít? Znám perfektní restauraci.“

K takovým vzkazům neměl zkušený barman jiný komentář nežli zaklení.

„A kruci.“

Bubeník vracející se z pódia podlehl zvědavosti.

„Dala mu naději?“

Barman odpověděl za dívku.

„Zatím si ho neuložila. Manžel ještě žije.“

„Vy myslíte, že by jako…“

Kytarista udělal lascivní gesto, které nenechalo nikoho na pochybách, že si dokáže představit maminčin zálet.

„Hele, když lže dětem,“ připomněla skepticky dívka. Bubeník vzdychl a držel vteřinu ticha za všechny mužské tohoto světa.

„Chudák tramvaják. Je to slušnej člověk.“

„Slušnej pijan. Co dva tejdny jsem pro něj objednával lahev finské vodky,“ upřesnil Červený.

„Protože se mu po ní stejskalo.“

Kytarista tatínka hájil, jelikož pro něj měl pochopení.

„Totiž, jestli je tak pěkná jako její hlas… Bože, aspoň jednou v životě ji moci spatřit…“

To bubeníka opravdu pobavilo.

„Blázne… kterej vůl by si ukládal vlastní číslo?“

Na displeji nad pódiem začal blikat neonový nápis. MAMINKA.

Muzikanti se ohlédli a barman se na kytaristu povzbudivě usmál.

„Mám dojem, že se dočkáš…“

A skutečně. Seshora sílil zvláštní, šustivý zvuk připomínající hedvábí, které někdo s narůstající nervozitou mačká. Maminka úspěšně prosvištěla skluzavku a přistála na polštáři na jejím konci. Rychle vstala a upravila si sukni. K bontonu mobilní kultury patřilo, že čísla zůstanou v přístroji v podobě, jakou měl jejich Stvořitel v okamžiku uložení. Myslete proto na to, že když si čísla přátel ukládáte v noci, svůj život v kavárně Kontakty prožijí nejspíš v pyžamu.

Kytarista k mamince přiběhl, galantně jí pomohl na nohy a slavnostně řekl:

„Welcome za kapelu Zvonění. K tanci i k poslechu tu hraji já a mí kámoši… Znám váš hlas. A přesně takhle jsem si vás představoval.“

Pak se jí pokusil políbit ruku, ale maminka se mu jemně vysmekla.

„Nezlobte se. Za chvilku asi dorazí manžel.“

Kytarista její omluvu nestačil ani přijmout, neboť musel prchnout na pódium. Na displeji nad ním začalo znovu blikat slovo MAMINKA a ta už věděla, co si počít. Vystoupala po schodech na pódium, postavila se před kapelu a jako její zkušený frontman si nasadila na hlavu puntíkatého kulicha spojení, jenž visel na lýkovém provaze vedoucím vzhůru k signální lampičce. Slušel jí.

Tonda důležitě pronese: „Mami, potřeboval bych číslo na Ježíška.“

Maminka vedle něj sedí na posteli a směje se tomu, že s ním tuhle hru hraje.

„Ježíšek nemá mobil.“

„Jak to víš? Tak aspoň na tátu. Uložím si ho jako agenta Speeda.“

Po skluzavce do kavárny sjel muž v elastické kombinéze opatřené na hrudi několika knoflíky. Pod tím největším byl nápis „Fire“. Maminka se na něj podívala s těžko potlačovaným pohrdáním.

„Takhle tě vidí tvůj syn. Není ti to trapné?“

Ale tatínek už obrátil pozornost k barmanovi a bodře na něj zavolal: „Zdravím vás, pane Červený. Čísla se mění, vy zůstáváte, co? Schoval jste mi vodku?“

Červený bezmocně rozhodil rukama.

„Je mi líto, všechno muselo pryč. Dětskej mobil, co byste chtěl. Lednice je plná limonád. Mohu nabídnout nealko koktejl.“

Tatínek se zatvářil tak otráveně, až se ho maminka výhružně zeptala: „Bohouši, tys v mým telefonu pil?!?“

Bohouš nasadil trpitelský výraz.

„Chybělas mi.“

Kytarista pohlédl se zadostiučiněním na barmana, jakože měl pravdu.

„Kdybys nepovídal,“ chtěla říct maminka, ale barman právě promptně přinesl objednávku.

„Takže tady byly dva čokoládové koktejly…“

Tatínek chytil maminku za ruku a svůdně řekl: „Lásko, co využít toho, že jsme tady první a třeba… jako dárek k Vánocům… vždyť víš?“

Maminka jeho narážky okamžitě pochopila a odtáhla se.

„Prosím tě, to nejde… za chvíli určitě přijede babička.

A vůbec, dostal jsi svetr, ne?“

Tatínek se významně podíval za svým prstem směrem vzhůru, do lidského světa.

„Pozor! Nepleť si nás, nemíchej nás dohromady! Ten dostal on.“ A pokračoval v ukecávání: „Vando, věř mi, já to tu znám. Támhle ve výklenku je takový sofátko pro ukládání čísel. Pojď…“

Maminka se mu vysmekla.

„Jak to, že znáš takovýhle výklenky? A vůbec, copak nevíš, že operátor sex mezi čísly výslovně zakazuje? Pomíchala by se.“

„Tak jsme snad manželé…“

„To je jedno. Vezmi si, že bys měl v sobě najednou, co já vím, třeba šestku. Dokážeš si to vůbec představit?“

Maminčinu temnou prognózu přerušil rachot od vedlejšího stolku. Muzikanti se vymrštili a hnali se na pódium ke svým nástrojům tak překotně, až porazili několik žid lí, které jim překážely v cestě. Když byli připraveni, zůstali štronzo. Čekali.

„Jen do nás,“ vydechl kytarista vášnivě.

Maminka pomáhá Tonymu vybírat zvonění.

„Zkus GOTHIC.“

Muzikanti přehráli ukázku a soustředěně čekali na další povel. A jelikož Tony zkusmo navolil MAGIC, kytarista odhodil kytaru, popadl marimbu a vyloudil z ní zasněnou harmonii… ale už tu bylo další zvonění.

Jak maminka s Toníkem zvědavě projížděli nabídku ukázek Galerie zvonění, nabírali na tempu a muzikanti se mohli přetrhnout. Už už to kolikrát vypadalo, že to nestihnou, několikrát přes sebe na pódiu dokonce upadli, jak bleskurychle střídali nástroje, ale vždy to nakonec zvládli. Byli to neskuteční machři.

Tatínek si v depu na druhém konci města položí porci studeného kapra v ubrousku vedle otáčkoměru. Chystá se vyjet do ulic. Vtom mu zazvoní telefon. Potěší ho to.

„Volám Zorga. Agent Speed čeká na vaše rozkazy.“

„Tatí, ty si ze špionství děláš pořád jenom srandu,“ odpoví mu káravě syn. „Je pravda, že Ježíšek nemá mobil?“

„Samozřejmě že má. A co mu chceš? Dárky jsi dostal, ne?“

„Nic, poděkovat…“

„Tondo!“

Tatínkův naoko přísný hlas donutí chlapce jít s pravdou ven.

„Já jen… chci s ním předjednat některý věci na příští rok.“ Tatínek si všimne, jak ho dispečer gestem vyzývá, aby projel bránou a vyrazil po trase své linky. Rutinně zvedne ruku, že rozumí.

„Tak dobrá, seš dospělej, máš ho mít. Piš si!“

Na první dobrou vyloví číslice z okolo stojících tramvají, velkých oprýskaných cedulí a návěští, a spojí je do fiktivního telefonního čísla 601934685.

„Hele, musím vyrazit,“ řekne, položí telefon na palubní desku a jako vždy zmizí s obrovskou chutí v dopravním provozu svátečního večera, jakkoli ví, že dneska vzhledem k obřím intervalům čekají na tramvaj jenom promrzlé rodiny vracející se z nadílky a úplní samotáři, z nichž mnohé pak bude muset na konečné nějak dostat z vozu ven.

Když Tonda přepadne maminku sedící v křesle v obývacím pokoji, právě píše Mirkovi tajnou esemesku. Úlek a rychlost, se kterými odhodí mobil na stolek, jsou z úplně jiného světa než jímavá Rybova mše hrající z televize. Naštěstí pro ni má Tonda plnou hlavu svých starostí.

„Mami, já nemůžu spát.“

„Tak pojď ještě na chvíli ke mně na klín.“

A dívají se spolu na televizi, z níž se line krásná hudba, možná ta nejkrásnější, kterou ze sebe tenhle rožmitálský sebevrah kdy vymáčkl, a maminka pozoruje telefon, ležící mimo její dosah, a po tváři jí klouže dnes večer už druhá slza. Rychle ji setře hřbetem ruky, čehož si Tony všimne třetím dětským okem.

„Stejská se ti po tátovi, viď, “ řekne, jako kdyby to přece bylo úplně jasné, a ukáže pod stromek: „Podívej, ani si nestihl rozbalit dárek. Musí pořád pracovat.“

Maminka jen stěží zadržuje pláč.

„Naše paní učitelka je taky smutná,“ zamyslí se Tonda.

„Jak to víš?“

„Když jsme jí na vánoční besídce dávali kytku, byla kapitánsky smutná. To já poznám.“

„A co to znamená?“ zajímá se maminka, odvracejíc hlavu, aby syn neviděl rozmazané stíny.

„No že měla lesklé a hluboké oči jako kapitán z toho filmu, co musel zůstat na lodi úplně poslední,“ prohlásí Tony vážně.

Vtom ho něco napadne a seskočí z jejího klína.

„Tak dobrou, mami.“

„Mohu přinést předkrm ze skandinávského vánočního menu?“ zeptal se Červený, když pozvolna došel k jejich stolku. Měl čas, provoz kavárny se rozjížděl velice pomalu.

„Pokud to není nic z čokolády, klidně,“ řekl trudnomyslně tatínek.

Zpoza barmana se vynořila Hláska, pod paží nesla několik rolí papíru.

„Nechci obtěžovat, ale vy syna znáte nejlépe. Jaký mám připravit spořič?“

A jako zkušený podomní prodejce plátna začala před nimi na stole tapety rozbalovat.

„Tyhle levandule jsou překrásné, ty jsem měla,“ ukázala maminka hned na první roli.

„Nemáte něco od Pixaru?“ zeptal se tatínek. To dívku upřímně rozesmálo.

„Nebuďte včerejší, tenhle mobil je z doby kamenné. Levandule, mořské vlny, rozorané pole. Tím končím.“

Maminka se tázavě podívala na tatínka: „Tak ty mořské vlny? Co myslíš?“

V tu chvíli se od skluzavky ozval rachot. V jejím doskočišti se sbíralo něco jako Santa Klaus. Alespoň soudě podle oblečení starého pána. Během jízdy na skluzavce ztratil holínku s hvězdami a v cíli se ocitl hlavou napřed a s napůl odlepeným bílým vousem. Vůbec neměl štědrovečerní náladu. Byl rozmrzelý. Doklopýtal k tatínkovi s maminkou a oslovil je přepjatě spisovnou češtinou.

„Nezlobte se, že vás ruším, ale nemohli byste mi říci, kde jsem se to ocitl?“

„Jste v telefonním seznamu mého syna,“ řekl tatínek skoro pyšně.

„Ale to odporuje zdravému rozumu.“ Tatínek se překvapeně zasmál.

„Logice? A jak si myslíte, že by si lidi volali, kdyby neměli uložená čísla? Vy nejste nikde uložen?“

Stařec se zamračil.

„To tedy nejsem. Ke koupi mobilního telefonu mě teprve před rokem donutila sestra. Aby prý věděla, jestli jsem v pořádku. V listopadu mi zemřela…“

Maminka s tatínkem vstali a začali mluvit jeden přes druhého.

„To jen nám líto. Upřímnou soustrast. Pojďte si k nám sednout.“

Tonda schovaný pod peřinou čeká s mobilem u ucha a přemýšlí, jaký bude mít Ježíšek hlas.

Ježíšek se rozhlížel po rozlehlé kavárně.

„Nokia? Tedy Finové? Mají tu saunu? Četl jsem, že Finové mají nejlepší sauny na světě.“

Červený, který jim právě servíroval lososa v rosolu, měl ihned po ruce odpověď: „Je mi líto, sauna je až v třicet pět desítce. Budete večeřet společně?“

„Samozřejmě,“ potvrdil tatínek. Ježíšek obřadně povstal.

„Promiňte, ještě jsem se nepředstavil. Jmenuju se Kunst. Hubert Kunst. A omluvte prosím ten můj hábit, je to nedůstojné a…“

„Náhodou je to moc pěkný kostým,“ přerušila ho konejšivě maminka. „Buďte za něj rád. Kdyby Finové věřili na Ježíška jako my, oblíknou vás do zavinovačky. Máte štěstí, že u nich nosí dárky Santa Klaus.“

„Říkají mu Joulupukki,“ opravil ji Červený a poházel po stole umělé větve jehličnanu.

Uvolněnou náladu prořízlo zvonění, jehož docílil marimbista zběsilým rozkmitáním trianglu. Nad pódiem začal blikat nápis JEŽÍŠEK.

Otec vyskočil od stolu a podíval se na maminku.

„Ale to musí být náš kluk.“ Maminka se zamračila.

„Jak to, že ještě nespí?“

Stařec zjevně neznal pravidla.

„Co mám dělat?“

„Klid, pane Kunst,“ řekl tatínek, „jděte na pódium a nasaďte si tu pruhovanou čepici s bambulí, co visí na provaze ze stropu. Ale pospěšte si, dokud to neuděláte, nedojde ke spojení hovoru.“

Muž ztěžka vystoupal po schodišti, zakopl o přichystanou baskytaru, maně si přitáhl pásek na županu, sundal si santaklausovskou čapku a nasadil si kulicha.

I v něm vypadal vážně legračně.

Důchodcovský telefon s obřím displejem zazvoní v zásuvce psacího stolu, který stojí v obývacím pokoji starého muže. Místnosti vévodí velká knihovna, na stěnách visí vikingské amulety a jeden z nich je neobvyklý, dalo by se až říct, že šokantní: ve velké kostce ledu leží uvězněná lidská hlava. Vypadá jako živá, ale je to jen suvenýr ze vzdálené země. V křesle pod ní podřimuje pan Kunst u románu, který musí být podle obalu ještě letitější než on. Když uslyší zvonění telefonu, vyleká se: stejně jako všichni starší lidé nemá ani on radost, že mu někdo telefonuje. Bojí se špatných zpráv. Vysune šuplík a chvějící se rukou přístroj uchopí.

„Haló, kdo volá?“ zabručí a zimomřivě si přitáhne pásek u županu.

Toník podvědomě ztiší hlas, protože vedle v pokoji umlkla televize, a hrozí nebezpečí, že by ho maminka mohla přijít přikrýt. Moc dobře zná její triky.

„Ježíšku… jsi to ty?“ zašeptá.

Pan Kunst má pocit, že špatně slyší (což je ostatně pravda), a nedůvěřivě se podívá na displej mobilu. Pak se s nevrlostí čtenáře vyrušeného od opravdu dobré knížky zeptá:

„Tak kdo volá?“

„Tady Toník, Ježíšku.“

Kunst konečně pochopí, že se mu dovolalo nějaké zmatené dítě.

„Nejsem Ježíšek, chlapče,“ zahučí.

„Musíš být,“ trvá na svém Tonda, „táta mi na tebe dal číslo.“

Maminka s tatínkem, kteří večeřeli u dlouhého prostřeného stolu, se podívali vzhůru do francouzského okna vysoko nad nimi. Bezděky se chytili za ruce. Bylo zvláštní a povzbudivé slyšet synův hlas, který projednával něco tak důležitého.

Kunst si povzdechne a podívá se na zaprášený obrázek utrápeného Ježíše Krista, který visí nad televizí. Zdá se mu, že kluk začíná natahovat, a opravdu se mu nechce chlácholit nějaké mrně.

„Ježíšek? Tak tedy dobrá, jsem Ježíšek. A co by sis přál? Tys nedostal dárky?“

„To jo,“ řekne Toník, „ale vzpomněl jsem si na naši paní učitelku.“

„Ona nedostala žádné dárky?“

„Já nevím, ale když jsme jí před Vánoci s maminkou přáli hezký svátky, byla smutná. Měla kapitánsky hluboké a lesklé oči. Máma si toho nevšimla, ale já ano.“

Kunst si upraví kapesníček v náprsní kapse županu.

„Ale co s tím mám společného já? Proč jí nezavoláš? Vypadá to, že jsi bystrý kluk.“

„To nejde,“ zašeptá kvapně Tonda, když spatří za prosklenou výplní dveří maminčinu siluetu. „Ty jsi Ježíšek. Prosím, zavolej jí, bude mít radost… já ti nadiktuju čís…“

„Ale chlapče…“

Toník si posvítí baterkou na papírek nad psacím stolem a přečte ho: „601235761. My jí posíláme esemesky, když jsem nemocnej.“

Kunst si kontakt poznamená na okraj novin vedle křížovky, kterou ne a ne celou vyluštit. Nemůže si vzpomenout na českého zpěváka na čtyři, což ho rozčiluje.

„Jak se jmenuješ, chlapče…“

„Tony.“

„Antoníne, a ty myslíš, že bude mít radost, když jí…“

„Mně kdyby zavolal Ježíšek, tak se radostí zblázním…“

Maminka důrazně zaklepe na sklo: „Toníku, s kým si to tam povídáš? Okamžitě spi.“

Tony znovu ztiší hlas: „Musím končit, prosím, uděláš to?“

Stařec si sundal puntíkatého kulicha a nechal se pozvat od maminky a tatínka na pozdní štědrovečerní večeři. Rozpovídal se nad lahví dobré limonády o všech svých dětech, které se mu rozutekly po světě a které, kdyby ho viděly takhle nahastrošeného, by ho s chutí nechaly zavřít do ústavu pro choromyslné. Tatínek si povzdechl, že se nedá nic dělat, že každý musí zůstat oblečen v tom, v čem byl uložen, protože to prý ani Finové ještě nevyřešili. A maminka starce chlácholila, že je tu automatická pračka a že mu ráda svršky přepere, a vůbec, v mobilu že se šaty nešpiní, poněvadž tu není žádný prach. Stařec se s nadějí usmál. Cítil se v tu chvíli lépe než jeho Stvořitel pan Kunst, který…

… hledí na noviny s telefonním číslem. Je to tedy naprostý nesmysl, ale ten kluk mu tolik věří. Třeba je opravdu sama a je jí smutno. Jako někdy jemu. A tak ještě chvíli přemýšlí, pak si vezme brýle a vyťuká číslice do přístroje.

Paní učitelka – jmenuje se Petra – v ten samý moment sedí v posteli a dlouze pozoruje to, co ve tmě zbylo z muže, který spí vedle ní a spokojeně oddychuje. Kdyby byla povahou pruďas, zaťala by do těch nahých zad sekyru. Pak se podívá vzhůru na příšerný strop, z něhož se už týdny ne a ne uvolnit odchlíplý kus omítky. Co by se asi muselo stát, aby odpadl a snesl se jako vločka do peřin? Netuší. Ten kousek ztvrdlého vápna je znamením nekonečné neměnnosti. V okamžiku, kdy se jí ve fialovém, rozbitém oku zachvěje slza, začne po nočním stolku tancovat mobil jako zmatený brouk. Petra ho vezme rychle do ruky, bojácně se ohlédne na spáče, chvíli poslouchá a pak zašeptá do dlaně.

„Kdo vám dal moje číslo?“

„Jeden mladý muž si mě spletl s Ježíškem a poprosil mě, abych vám zavolal. “

Petra vstane z postele, ohlédne se na spáče a zašeptá:

„Jaký muž?“

„Toník. Myslí na vás. Má dojem, že se trápíte.“

Učitelka šeptem poprosí, aby pan Kunst chvíli počkal, načež po špičkách přeťapká do koupelny a tiše za sebou zavře dveře.

„Haló, jste tam? Jaký Toník?“

Chvíli poslouchá a pak překvapeně zvedne obočí.

„Můj žák? On vám volal?“

„Ano, poprosil mě, abych vás rozveselil.“

„To není možné…Toník Homola?“ řekne si pro sebe, podívá se na zavřené dveře, a ještě víc ztlumí hlas.

„A vy jste kdo? Vy přece nejste pan Homola.“

„Toník si myslí, že jsem Ježíšek, ale ve skutečnosti jsem… jmenuju se Kunst. Jsem překladatel.“

Petra neví, co říct, a tak jenom zašeptá: „Ano.“ A čeká, než si pan Kunst odkašle.

„Svůj úkol ovšem mohu splnit jen v případě, že je to pravda.“

„Co myslíte?“

„Že jste smutná.“

Dívka vstane z vany, postaví se před zrcadlo a podívá se do své poničené a slzami prosolené tváře.

„No, upřímně, už jsem zažila i hezčí Vánoce.“

Kunst ztěžka vstane a stoupne si před svou velikou knihovnu, jako by v ní něco hledal.

„Řeknu vám teď jeden verš ze sámské sbírky poezie.“ Petra zpozorní.

„Sámské poezie?“

Kunst vytáhne z knihovny jeden ze svazků a začne v něm volnou rukou listovat.

„Ano, Sámové jsou historicky původní obyvatelé Norska. Nikdy se nevzdali svého unikátního hrdelního zpěvu, kterému se říká jojk. Není to jen hudba, ale i poezie, jíž se vyjadřuje vše podstatné, co se jen těžce říká slovy.“

Učitelka se podívá na modřinu na předloktí.

„Bože.“

Kunst rozevře knihu na poslední stránce, na úplném konci příběhu.

„Ten verš je pro vaši situaci jako dělaný. A zní: Goaskin girdit stuoris.“

„Co to znamená?“

Pan Kunst se zlehka usměje a vrátí svazek do knihovny.

„To vám neřeknu. Kdybych to totiž udělal, tak byste za chvíli na náš hovor zapomněla a trápila se dál. Jaký je Toník žák?“

„Velice vnímavý.“

„Tak vidíte. To mu nemůžeme udělat. Hezký zbytek večera přeju. A sbohem.“

Petra zmateně hledí na displej mobilu, dokud nezhasne.

Na stole to vypadalo jako po příjemném kulinářském boji. Prostě Finové: ryby umí. Důkazem byly použité talíře a servítky s logem Nokia.

„Ta smažená treska byla vynikající,“ prohlásila znalecky Vanda. „Vůbec ne tučná. Nebolí tě žaludek, Bohouši?“ Její manžel ji ale neslyšel, protože byl ještě myšlenkami u hovoru, který se před chvílí rozléhal kavárnou jako koncert filharmonie.

„Neuvěřitelné! On jí dal naději!“ řekl směrem k panu Kunstovi s odlepeným vousem, který se nadmul pýchou a náhle skutečně vypadal jako bytost, která je schopna vás něčím obdarovat.

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděl. „Můj Stvořitel je nesmírně vzdělaný pán.“

„Goaskin girdit stuoris…,“ opakuje si pro sebe paní učitelka Petra, aby nezapomněla jedinou samojskou větu, kterou od této chvíle zná. Pohledem najde v koupelně všechny věci, které jsou její. Vstane a za stálého samojského zaříkávání je začne balit do kosmetické taštičky. Dívá se přitom do zrcadla na svůj obraz. V očích se jí objeví ztracená jiskra.

Jakkoli za oknem tiše a nerušeně padají sněhové vločky, maminka hledí na svůj nový Samsung a ví, že ji silný vítr žene do epicentra bouře kormidlu navzdory. Rybova mše a spolu s ní i Štědrý večer pomalu končí. Na obrazovce displeje září nápis „Nový kontakt“ a čeká na své jméno. „Bože můj,“ vzdychne a opatrně se ohlédne, ačkoli Tonda už dávno spí spánkem spokojených. Nenapíše k němu „Mirek“, ale „Instalatér“. Načež klikne na „Uložit“ s vylekaným výrazem člověka, který právě odpálil neutronovou bombu, anebo čerstvé nevěrnice.

Když za sebou Petra s kabelou na rameni tiše zavírá dveře od bytu, zmenšující se škvírou zahlédne, jak se ze stropu rozvážně uvolní kousek omítky a nehlučně se snese na její prázdnou půlku postele. Na spícího muže se už nepodívá. Jako kdyby nikdy neexistoval.

A pak běží po schodech dolů a začne se na něco neurčitého těšit.

Tahle kavárna vypadala úplně jinak než ta Toníkova. Seznam maminčina chytrého telefonu tvořil modernější podnik navržený v chromu a skle, který byl především zalidněný. Žilo v něm mnohem víc dospělých, kteří znuděně, anebo v družné zábavě, jak to tak v kavárnách už chodí, seděli u stolků a popíjeli korejské pivo Sun Sings (Slunce zpívá).

Zničehonic na měkký koberec pod skluzavkou dopadlo další uložené číslo. Pan Mirek oblečený do montérek a s kabelou na nářadí přes rameno se rozpačitě rozhlížel kolem sebe. Všiml si ho tatínek, který nevypadal, že by mu chtěl nabídnout welcome drink. Přistoupil k němu s bojovným výrazem. V manželčině mobilu však bohužel nebyl oblečen do nehořlavé supermanské kombinézy s nápisem „Fire“. A tak se toho chlápka pouze s velkými obavami zeptal: „A vy jste kdo?“

Tatínkova holčička

Jančin iPhone X

Dětství umírá nenápadně, pozvolna, jako když svítání vplouvá do tmy. Klukům a holkám se to zdá nekonečné, máma s tátou mají jiný názor. Každý den tísnivě sledují překotnou proměnu vzdalujícího se potomka: ochlupením počínaje, mlčením konče. A aby to bylo dostatečně kruté, jeden z rodičů se v něm dřív nebo později pozná. Jako v právě otřeném zrcadle.

Nebývá to hezký pohled.

Tohle ráno je příkladem toho, že i v obří kuchyni se nakonec potká útočník a oběť, nasranost s opovržením, otec s dcerou. Ke srážce obvykle dojde u snídaně, situaci nezachrání ani hromada dobrot vyložených služkou na stůl velký jako fotbalové hřiště.

Janka má přes jeho polovinu rozloženou mapu Spojených států, je na ní nalepená prakticky celou vahou těla, a hledá únik. To každopádně. Otec si toho všimne. A pak taky proužku dole na rozsvícené obrazovce, kde běží čísla věštící pokles cínu. Vezme do ruky mobil a jediným hmatem vytočí číslo. Pořád u toho pozoruje dceru, která cosi hledá v labyrintu čar a hrnek s čajem pokládá do Nevadské pouště.

Na obří plazmě roluje obří letadlo. Nikdo neví, kam poletí a proč. Zvuk je stažený.

Otec mluví do telefonu, ale tón jeho hlasu je určený dceři.

„Mě to vůbec nezajímá. Říkal jsem ti, ať mi hlásíš jakýkoli pohyb! Jsme pod čtyřiceti a ty se modli, ať loděnice v Singapuru ukončí stávku.“

Chvíli poslouchá výmluvy kohosi na druhém konci a pak hodí mobil na stůl. Vztek mu dá takovou dynamiku, že doklouže až ke konvici s čajem.

„Janko, můžeš mi říct…“

Dělá, že ho neslyší, a dál hledá v mapě.

„Janko!!!“

Matka, sedící mezi dvěma ledovci, sebou trhne, Janka nikoli. Ale vyndá si z jednoho ucha pecku a podívá se na otce. Má zvláštní schopnost se na něj podívat tak, že nezájem čišící z jejích očí projde tátovým tělem někde ve výšce prsou. Jardu to jako obvykle přivede k zuřivosti. Ještě předtím však stihne promluvit matka, jejímž programem je napětí mezi těmi dvěma, sahající až do pravěku její puberty, ignorovat.

„Jani, hledala jsem knížku Pohádky tisíce a jedné noci pro