DAVID UBAN

TŘI OPICE

KRIMINÁLNÍ

POVÍDKY

EUROMEDIA GROUP

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými osobami je čistě náhodná.

TŘI OPICE: KRIMINÁLNÍ POVÍDKY

Copyright © David Urban, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6712-8

TŘI OPICE

„ZNÁTE TAKOVOU TU SOŠKU TŘÍ OPIC?“ oslovil zamyšleně osobu, která seděla na židli uprostřed obývacího pokoje. Závěsy na oknech byly zatažené, křišťálový lustr zhasnutý a místnost osvětlovala pouze stojací lampa se stínítkem japonského vzoru, umístěná v rohu vedle kožené sedačky. Vyobrazení barevní ptáci a růžové květy se promítali na bílé stěny. Pokoj byl zařízen stylově, muže dokonce překvapilo, jak dobrý má majitelka vkus. Trochu ho mrzelo, že celou scénu pokazil starou dřevěnou židlí, která se sem nehodila. Jenže jiná možnost nebyla, luxusní nábytek se pro jeho úmysly nehodil.

Žena měla malou, hubenou postavu, která působila křehce. Mohlo jí být kolem padesáti let, ale vypadala zachovale a sympaticky. Kdysi se mu líbila a občas figurovala v jeho snech. Prošedivělé, původně uhlově černé vlasy ohraničovaly její bledý, strhaný obličej. Z oroseného čela stékalo několik stružek potu, které ji nepříjemně pálily v očích a nutily mrkat. Zvětšenými zorničkami v modrých duhovkách roztržitě těkala ke dveřím, jako by doufala, že se v nich v pravou chvíli objeví manžel nebo jiný zachránce. Nehýbala se, ale celé tělo se jí chvělo a většinu odhalené kůže pokrývala husina.

Muž se k ní naklonil a do ucha jí zopakoval dotaz, jako by ho prvně neslyšela. Na tváři ucítila jeho horký dech. Voněl po jahodách. Možná měl žvýkačku, napadlo ji, protože podvědomě očekávala, že takovému člověku bude z úst páchnout. Jenže on od počátku nevypadal jako zločinec, jinak by mu neotevřela. Měl hezký obličej, sportovní postavu a byl slušně oblečen. Na první pohled sympaťák.

Postavil se a nedočkavě na ni upřel pronikavý pohled. Vůbec nechápala, o čem mluví. Kdo to je a co po ní chce?

Proč přišel za ní? Nechtěla, aby se znovu tolik přibližoval, tak odpověděla prudkým zavrtěním hlavy. Židle pod ní zavrzala a provaz, kterým měla za zády spoutané ruce k opěradlu, se jí bolestivě zařízl do kůže. Tlak na kotnících a holeních obnažených nohou jí připomněl, že je má přivázané k předním nohám židle.

„Neznáte? To mi neříkejte, ty opice zná přece každý,“ zapochyboval laškovně muž a s úsměvem ženě zahrozil nataženým ukazovákem pravé ruky. „Jedna opička si zakrývá oči, druhá uši a ta třetí pusu. Podívejte, už si vzpomínáte?“

Strčil ženě před obličej malou sošku a znovu pohlédl do jejích vystrašených očí. Zamrkala a letmo na ni pohlédla. V tom šeru nedokázala rozeznat jednotlivé detaily, ale pochopila, co jí ukazuje. Po chvíli souhlasně přikývla. Poněkolikáté se pokusila na muže promluvit, ale přes zmuchlanou látku zastrčenou v puse do ticha místnosti proniklo pouze nesrozumitelné zahuhlání.

„Vidíte, já věděl, že si vzpomenete,“ zaradoval se, pohladil ji po zpocených vlasech a usmál se na ni. V tom úsměvu se neodrážela žádná radost. Byl chladný a zlý, stejně jako mužovy oči.

Odněkud z kapsy kalhot vytáhl lesklý předmět a sevřel ho v dlani, než si ho stačila prohlédnout.

„Vy jste tehdy, paní Mrázková, byla přesně jako ty opice.

Vy jste neviděla, neslyšela a nemluvila.“

Po těch slovech na něj rychle pohlédla. Tehdy? Hlavou jí blesklo několik vzpomínek a konečně si uvědomila, kde ten obličej viděla, odkud mladíka znala. Zachvěla se.

Pomalu k ní přistoupil a před očima rozevřel prsty ruky. Na velké dlani ležela perletí vykládaná rukojeť vystřelovacího nože.

Johana Mrázková se rozklepala a s židlí se pokusila odsunout z jeho dosahu. Dřevo zavrzalo a provaz se zaryl do sněhobílé kůže jejích nohou.

Na chodbě domu se ozval výtah. Muž strnul.

Automatické dveře se otevřely a chodbou se rozlehly hlasy a klapavé kroky. Upřeně se zadívala do předsíně, srdce se jí rozbušilo novou nadějí. Doufala, že se manžel vrací z nákupu. Hodiny vedle televize nasvědčovaly tomu, že už je pryč dlouho a měl by co nevidět přijít. Věřila, že vejde a v poslední chvíli ji zachrání.

Bouchnutí zavíraných dveří u sousedů zhatilo veškeré naděje. V domě se opět rozhostilo ticho.

Znovu zacloumala židlí, nedbala při tom na bolest, ale po hustém koberci se pohnula jen o pár centimetrů. Mladý muž jí škodolibě zašeptal do ucha, že má smůlu, a silně jí sevřel levé rameno. Zvedl ruku s nožem a stiskl drobnou pojistku.

Ticho protrhlo cvaknutí vystřelené čepele, která se ženě zaleskla před obličejem. V odraze na lesklé ploše ostří spatřila svou vyděšenou tvář. Do očí jí vhrkly slzy. Pokoušela se ho prosit, aby jí neubližoval, že mu nic neudělala, slibovala, že nikomu, ani policii, nic neřekne. Skrz látku v ústech se k muži dostalo jen mručení a vzlykot. Z jeho pohledu pochopila, že veškeré prosby jsou marné. Proud slz se vylil na její tváře a rozklepala se v nekontrolovatelném třesu.

„Teď už je zbytečné brečet a litovat se,“ pohladil ji něžně po vlasech a jako malé dítě ji chlácholil a vysvětloval jí, že je mu to moc líto, ale jiná možnost není. Pohled jeho chladných očí však dokazoval opak. „Když jsem před vámi brečel já, taky to s vámi nepohnulo.“

Žena nesouhlasně zavrtěla hlavou. To nebyla pravda! Když se jí svěřoval, brečela s ním, jako by se to příkoří dělo jí. Chtěla mu pomoct, strašně moc. Pokusila se to napravit a zachránit ho, ale to on nemohl vědět. Udělala vše, co bylo v jejích silách a na co měla odvahu. Nepodařilo se jí to a nakonec byla ráda, že vyvázla se zdravou kůží. Tehdy se také bála o svůj život, stejně jako teď.

Nůž se přiblížil k jejímu levému oku a na ostré špičce se zalesklo světlo z japonské lampy. Mladík ji pevně chytil za dlouhé vlasy na temeni hlavy a zatáhl. Vrásky na jejím čele se vyhladily, jak se kůže napnula, hlava se mírně zvrátila k opěradlu židle.

Strach ji naprosto ochromil. Ačkoliv se tomu snažila celou dobu zabránit, močový měchýř povolil a pokoj prostoupil čpavý zápach.

„Chcete i po těch letech tvrdit, že jste nic neviděla? Že jsem se vám nesvěřoval?“ zasmál se neveselým smíchem. „Jako jste to tehdy tvrdila tomu policajtovi? Hm, možná jste opravdu nic neviděla ani neslyšela. Možná jste slepá a hluchá.“

Naklonil se nad ni a podíval se jí zpříma do očí. Spatřila zlostnou grimasu, která zkřivila jeho tvář.

„Ano! Teď to teprve vidím. Opravdu jste nelhala. Tak to se omlouvám, netušil jsem, že jste slepá a hluchá,“ zašeptal vztekle.

Tvář jí pokropila sprška slin. Zamrkala. Špička nože se prudce pohnula. Johana Mrázková se instinktivně pokusila uhnout hlavou na stranu, ale muž ji za vlasy držel pevně.

Bolestný výkřik pohltila zmuchlaná látka.

*

„Ahoj, Edo, tak co pro nás máš?“ otázal se zvědavě kapitán Radim Brázda a s kolegou Otakarem Kubátem si potřásli rukou s vedoucím výjezdové skupiny poručíkem Braunem.

„Operační říkal, že to vypadá jako poprava, které předcházelo mučení. Žádná klasická vražda v afektu, na jaké jsme poslední roky zvyklí.“

„Přesně tak,“ souhlasil čtyřicetiletý prošedivělý muž. „Radši se koukněte sami, ať si uděláte vlastní názor,“ pokynul kriminalistům z prvního oddělení, aby ho následovali do obývacího pokoje.

Vyšetřovatel výjezdové skupiny stál vedle technika v černé kombinéze a staršího muže v bílém plášti. Rychle si do notesu zapisoval lékařova slova a podrobnosti nutné k sepsání protokolu o ohledání místa činu a mrtvoly.

Kriminalistický technik Marek Tvrdý videokamerou nahrával komentář soudního lékaře, který podrobně prohlížel tělo mrtvé ženy. V pokoji byl cítit nasládlý pach krve a smrti, prostoupený čpavým zápachem moči.

„Bacha, nedupni na tu hromádku,“ poručík Braun na místě zadržel kapitána Brázdu a ukázal na několik podivných krvavých kousků, které ležely metr za zadní nohou židle.

„Co to je za hnus?“ otázal se štítivě kapitán Kubát.

„Oči, uši a jazyk,“ odpověděl suše soudní lékař. Kriminalisté z mordparty viditelně zbledli.

„A sakra,“ uniklo Brázdovi, když pohlédl na starší ženu. Zezadu její znetvoření nebylo vidět.

Seděla na staré židli uprostřed hezky zařízeného obývacího pokoje, ruce svázané za zády a připevněné k opěradlu, obě nohy připoutané k předním nohám židle, hlava skloněná na prsou. Zápěstí byla sedřená do krve a drobné kapičky se vpily do béžového koberce pod židlí. Bílá halenka na prsou zhnědla od zasychající krve. Na ženině klíně vytvořila sražená kaluž krve škraloup, který překryl původní barvu džínové sukně.

Drobná rudá stružka protekla mezi jejíma nohama a rozpila se ve vlhké skvrně moči.

„Proboha,“ vydechl Ota Kubát a promnul si oči, jako by nevěřil svému zraku. S ničím podobným se za svoji kariéru v mordpartě nesetkal a pochyboval, že Radim Brázda ano. Pohlédl na soudního lékaře. „Jak umřela?“

„Pokud mohu podle zranění soudit,“ začal lékař a na vysvětlenou zvedl za vlasy ženě hlavu, aby kriminalistům a technikovi odkryl poranění, „tak ji pachatel přivázal k židli, vypíchl obě oči, uřízl uši a vyřízl jazyk. Neumřela okamžitě. Vykrvácela, nebo se udusila krví, ale to s určitostí nemohu potvrdit. Taky je možné, a to by pro ni bylo asi nejlepší, že ta muka její srdce nevydrželo a puklo. Přesnou příčinu vám řeknu po pitvě.“

Technik požádal lékaře, aby hlavu podržel vzpřímeně, a několikrát zranění vyfotil. Z krvavého roubíku v ústech stále odkapávala krev. Marek Tvrdý se při tom pohledu otřásl. Ze všech přítomných kriminalistů byl u policie nejdéle, ale tohle s ním zamávalo. Podobné mučení a zohavení nikdy nefotil a neohledával.

„Hrozné,“ podotkl Eda Braun a obrátil se k Brázdovi. „Rozhodně je to případ pro vás. Kluci z Obvodního ředitelství čekají venku, kdybyste od nich potřebovali pomoc.“

„Jo, viděl jsem je. Tohle je bohužel opravdu naše,“ odtušil kriminalista z oddělení vražd, který od mrtvé ženy nedokázal odtrhnout pohled. „Takovou sadistickou popravu jsem ještě nezažil.“

„Já taky ne,“ přitakal Kubát. „Kdo to oznámil?“

„Bohuslav Mrázek, manžel oběti. Čeká v kuchyni,“ ukázal vedoucí výjezdovky k zavřeným proskleným dveřím. „Přišel z nákupu, normálně si odemkl a našel manželku sedět tady na té židli. Na nic nesahal a hned zavolal policii. Je trochu nachmelený, vzal to přes hospodu. Každopádně rychle vystřízlivěl.“

„Jak dlouho byl pryč?“

„Tvrdí, že asi hodinu. Prý jen nakoupil ve večerce a cestou se stavil na jedno.“

„To bylo dlouhé jedno, ne?“

„U jednoho nezůstalo,“ usmál se Eda Braun. „Dal si pět kousků. Ne, že by to plánoval, ale někdo ho pozval, tak neodolal.“

„Takže se ožral s kámošem?“

„Právě že ne. Nikdo ze štamgastů v hospodě nebyl, takže si chtěl dát jen jedno od cesty. Dělá to tak pokaždé. Jenže jakmile dopil, výčepní mu donesla další, že prý mu ho někdo zaplatil. A takhle se to opakovalo ještě čtyřikrát.“

„Nějaký samaritán mu zaplatil čtyři piva?“ podivil se Kubát. „A to se nezajímal, kdo to byl?“

Braun jen pokrčil rameny. „Nejdřív jo, ale pak mu to bylo jedno. Chytil slinu a pil, dokud měl co. Až tady skončíme, tak bych se chtěl zajít do té hospody poptat.“

„Nemusíš, my to uděláme,“ potěšil vedoucího výjezdu Brázda a poznamenal si název a adresu. Kývnul na Kubáta.

„Ještě s Mrázkem dáme řeč. Vypadá to, jako by si pachatel chtěl zajistit, že se nevrátí domů moc brzy.“

„Taky mě to napadlo,“ souhlasil Eda Braun a tiše dodal:

„Myslím, že sousedi potvrdí, že Mrázek je tak trochu ochmelka. Jakmile ho někdo pozve, neodolá.“

„Máme nějaké použitelné stopy?“ otočil se Brázda k technikovi s vyšetřovatelem.

„Pár desítek otisků prstů, ale ty budou nejspíš Mrázkové a jejího manžela,“ odpověděl technik. „Vezmu jim kontrolní otisky a uvidíme, až je porovnají na daktyloskopii. Samozřejmě jsem vzal stěry DNA z věcí, na které mohl pachatel sahat, a hlavně z provazu, kterým je svázaná.“

„Ten odřízneme a vezmeme celý,“ doplnil vyšetřovatel. „Jinak tady toho moc není. Nikdo byt neprohledával, násilím se sem nedostal. Ta stará židle mi sem neseděla, ale Mrázek potvrdil, že stála na chodbě před bytem. Sedali si na ni, když se obouvali. Tu sem musel pachatel přinést, protože v bytě není žádná, ke které by se dal člověk přivázat.“

Kriminalisté přelétli pohledem obývací pokoj a museli s tvrzením vyšetřovatele souhlasit. Pravděpodobně nebude žádná ani v ostatních pokojích, jinak by to zmínil.

„Nařídil jsi soudní pitvu?“ dotázal se Kubát.

„Pochopitelně,“ odpověděl znaveně vyšetřovatel, který nechápal, jak se může na něco takového vůbec ptát. U vraždy nebo podezřelých úmrtí to byla samozřejmost a oba to moc dobře věděli. Nejspíš ho případ rozrušil víc, než na sobě dával znát.

„Proběhne zítra ráno na Bulovce,“ doplnil soudní lékař a pohlédl na ostatní. „Sundáme paní ze židle, svlékneme ji a pro jistotu ještě jednou kompletně prohlédneme, ale myslím, že jiná zranění nenalezneme. Chcete vyndat ten roubík, nebo až na pitvě?“

„Radši až na pitvě,“ odpověděl Brázda, ale pro jistotu se zeptal, jestli má opravdu vyříznutý jazyk.

„Určitě má,“ potvrdil lékař. „Ten roubík je úplně nacucaný krví a jeden jazyk leží vedle těch vypíchnutých očí,“ ukázal.

„Leda by chyběl někomu jinému…“

„Jasné. Pochopil jsem,“ přisvědčil kriminalista.

Technik opatrně přeřízl hnědý provaz, kterým pachatel svázal ženiny ruce a nohy. Všechny části vyfotil a zabalil do důkazních sáčků. Vyšetřovatel spolu s lékařem ženu opatrně položili na zem, kousek od mokré skvrny a židle. škraloupovitá kaluž krve na sukni se roztrhla a stekla na koberec, kde vytvořila další skvrnu.

Lékař za asistence policistů ženu svlékl a pustil se do pečlivé prohlídky těla.

Kriminalisté z mordparty se spolu s vedoucím výjezdové skupiny odebrali do kuchyně, kde na rohové lavici zkroušeně seděl manžel zavražděné a usedavě vzlykal. Z muže byl cítit pronikavý zápach potu a cigaretového kouře smíchaný s pivním odérem.

Mrázek pohlédl kalnýma očima na příchozí a při představování si s každým z nich podal roztřesenou kostnatou ruku. Byla suchá a horká, stisk slabý. šedesátiletý muž se třásl pod náporem slz, až se kuchyňský stůl chvěl a několik sklenic uprostřed desky o sebe cinkalo.

„Mohl byste nám převyprávět všechno, co se dnes stalo?“ požádal ho Brázda, který se posadil ke stolu, otevřel zápisník a odsunul od sebe cinkající sklenice, protože ho začínaly štvát. „Hezky od začátku, popořadě, od příchodu z práce přes odchod na nákup až po dobu, kdy jste se vrátil domů.“

„Zase celé?“ ujistil se Mrázek. Přikývli. Zdrcený muž poněkolikáté všechno převyprávěl. Kriminalisté měli doplňující otázky, zajímali se o práci jeho manželky, o její minulost, přátele i nepřátele.

Během další půlhodiny technik s vyšetřovatelem skončili ohledání těla mrtvé ženy, soudní lékař přivolal pohřební službu a rozloučil se s kriminalisty.

„My jsme hotoví,“ houkl na Edu Brauna do kuchyně z pootevřených dveří obývacího pokoje Marek Tvrdý. Vedoucí k němu vzhlédl. Technik významně kývnul hlavou a neslyšně pronesl, aby případ přenechal klukům z mordparty a vrátil se s nimi na základnu. Pro výjezdovou skupinu práce na místě činu skončila. Odteď už bylo další vyšetřování v kompetenci Brázdy s Kubátem.

„Do čtvrt hodiny přijede pohřební služba,“ dodal ještě vyšetřovatel.

„Mějte se kluci. Je to vaše. Jedeme na základnu, ať to co nejrychleji sepíšeme a máte veškeré podklady k dispozici, než se vrátíte na oddělení,“ rozloučil se poručík Braun s kolegy z oddělení vražd a výjezdová skupina opustila místo činu.

„My už vás dnes taky nebudeme obtěžovat, pane Mrázku,“ oznámil pozůstalému kapitán Brázda. „Kdybychom něco potřebovali, tak zavoláme. Pokud si na něco vzpomenete, na cokoliv, co vám připadá zvláštní, zavolejte. Všechno může být důležité.“

„A co bude s Johankou?“ zakoktal se Mrázek a pohlédl směrem k obývacímu pokoji.

„Jestli se s manželkou chcete naposledy rozloučit, tak samozřejmě můžete, ale možná bude lepší, když to neuděláte a nepůjdete tam, dokud si ji neodveze pohřební služba. Ať si ji v paměti uchováte zdravou a živou. Zůstane tu s vámi kolega z Místního oddělení, který dohlédne na odvoz,“ odpověděl Kubát a ustaraně na muže pohlédl. „Cítíte se v pořádku? Zvládnete to tady sám? Nemáme zavolat krizového interventa?“

„Ne, děkuji,“ zašeptal sklesle Mrázek. „Zvládnu to, volal jsem synovi a měl by každou chvíli se snachou přijet. Pomůžou s úklidem a dnes přespím u nich.“

*

„Kdepak, pane Svobodo,“ zakýval mladík zamítavě nožem před obličejem bledého muže. Několik rudých kapek odlétlo ze špičky ostří, těsně minulo zakrvácené šedé tepláky a dopadlo vedle kuchyňské židle na prošoupané linoleum.

„Tady názorně vidíte, vlastně už nevidíte,“ s úsměvem se opravil, když pohlédl do starcových prázdných očních důlků, a pokračoval v monologu: „že ve vašem případě rozhodně neplatilo staré pořekadlo ‚Mlčeti zlato…‘. Kdepak, vy jste měl mluvit o všem, co jste viděl a slyšel. Jenže jste mlčel… A tady máte výsledek. Žádné zlato za odměnu.“

Povzdechl si a zadíval se na uříznutý jazyk a ucho, kolem kterých se na zemi tvořila drobná kaluž krve. Pohled mu ze špinavé podlahy vracely dvě oční bulvy s hnědými duhovkami.

Rukou v chirurgické rukavici chytil starce za zbývající ucho. Odtáhl ho od hlavy a jedním plynulým pohybem ho uřízl.

„Hotovo, zbavil jsem vás všeho, co jste nepoužíval,“ konstatoval mladík, odhodil ucho na krvavou hromádku vedle nohou svázaného Josefa Svobody a otřel si nůž o rukáv jeho flanelové košile. Stařík se ani nepohnul. Letmo mu zkontroloval tep na krku.

„Aha, no tak nic,“ překvapeně zvedl obočí. Možná neměl začínat jazykem, napadlo ho, když muži z úst vytáhl zakrvácený roubík. Na hrudník se jako z protržené přehrady vylila rudá tekutina. Odhodil látku na zem a zklamaně si povzdechl.

„To bylo rychlé.“

*

„Co ses na patologii dozvěděl? Máme stopu?“ vyhrkl nedočkavě na příchozího kolegu Radim Brázda. Pitva Johany Mrázkové se protáhla až do pozdního odpoledne, takže mezitím vyhodnotil informace z místa činu, svědecké výpovědi a pohrabal se v minulosti zavražděné. Nic zajímavého ale neobjevil.

Otakar Kubát zamítavě zavrtěl hlavou, pověsil bundu na věšák a ztěžka dosedl do svého křesla. „Nic, co bychom nevěděli. Příčinou úmrtí bylo udušení – nebo spíš utopení – krví. Krev z uříznutého jazyka Mrázkové plnila dutinu ústní a ona ji kvůli roubíku musela v podstatě polykat. Jenže to krvácelo sakra hodně,“ odmlčel se, aby kolega informaci strávil. Vzápětí pokračoval: „Na temeni hlavy se našla čerstvá podlitina a natržená kůže, což nasvědčuje tomu, že ji pachatel zezadu omráčil nějakým tupým předmětem. Nejsou schopni určit jakým,“ vykládal z poznámek.

„Takže ji překvapil,“ konstatoval Brázda, „což by odpovídalo mé teorii.“

„Jaké?“

„Mám tu záznam od výjezdové skupiny a protokol o ohledání místa činu,“ ukázal na několik listů papíru na svém stole.

„V předsíni byl ze zdi shozený obrázek a pod ním trochu sedřená omítka. Podle fotek to vypadá, jako by se po stěně svezla k zemi. Prach bílé barvy měla na levém rameni. Myslím, že pachatele dobrovolně pozvala domů, a když ho vedla do obýváku, tak ji něčím omráčil.“

„Hm, to by šlo. Patolog nenašel žádné známky boje. Odřeniny na rukou a nohou jsou jen v oblasti svázání, jak se snažila uvolnit. Jiná zranění na těle neměla.“

„Možná svého vraha znala anebo se vydával za prodejce, pojišťováka nebo třeba pošťáka. Každopádně se do bytu dostal bez boje.“

„Jo,“ souhlasil Kubát. „Omráčenou ji přivázal k židli, probudil a umučil.“

„Vyjádřil se patolog blíž k těm zraněním?“

„Moc ne. Neoficiálně mi řekl, že se domnívá, že pachatel Mrázkové nejdříve vypíchl oči, pak odřízl uši a nakonec vyřízl jazyk. Ucpal jí pusu roubíkem a ona se utopila. Nicméně si přesným pořadím není jistý. Prý to proběhlo tak rychle za sebou, že to není schopen stoprocentně určit.“

Radim Brázda zamyšleně mlčel. Kdo může být tak krutý?

Nějaký šílenec?

„Hnusná smrt,“ dodal znechuceně Ota Kubát. „Skoro jako nějaká mafiánská výstraha.“

„Taky mě to napadlo, ale proklepl jsem si ji i jejího manžela a jsou to obyčejní lidé,“ Brázda se zadíval na výpisy z evidencí a databází. „Žádné dluhy, problémy ani spory. Děti, tedy jeden syn, bezproblémový, dospělý, bydlí mimo Prahu. Mrázek dělá celé roky ve slévárně. Chlastá asi jako duha, protože podle evidence byl hodněkrát kontrolován v té hospodě, kam chodí. Na kontě má jen pár bezvýznamných přestupků.“

„Hm, že by měl někdo něco proti ní a mstil se?“

„Jenže co a proč? Je čistá jako lilie. Policie s ní nikdy nic neřešila. Teď pracovala jako vychovatelka ve školce u jejich baráku, předtím v několika sociálních službách. Chvíli Armáda spásy, několik dětských domovů a podobná zařízení,“ předčítal kriminalista z výpisu České správy sociálního zabezpečení.

„Divné.“

„Nazdar, chlapi, jak jste na tom? Něco nového?“ zeptal se ode dveří otylý muž s růžolícím obličejem a automaticky si kapesníkem otřel orosené čelo. Přestože bylo příjemně chladno, potil se jako vrata od chlíva.

„Ani ťuk, šéfe,“ zavrtěl hlavou Radim Brázda. „Motiv neznámý, stopy žádné. Otisky prstů i DNA z místa činu patří jen domácím osobám. Pachatel tam nenechal vůbec nic.“

„Na té židli a provaze nic nebylo?“

„Ne, nejspíš měl rukavice.“

„Sakra,“ zaklel major Peřina a ztěžka klesl do sedačky v rohu kanceláře. Zaprotestovala praskáním, ale nebylo jí to nic platné. „Co ta servírka? Popsala vám chlapa, který platil Mrázkovi pivo?“

„Ta hospoda je děsná špeluňka, chodí tam mraky bezdomovců a snad celá chamraď z okolí. Čepují nejlevnější pivo. Mrázka a ostatní štamgasty zná dobře, ale jiných lidí si moc nevšímá,“ pokrčil rameny Kubát a pohlédl na kolegu, aby se ubezpečil, že s jeho podáním souhlasí.

Brázda navázal: „K tomu plátci piv řekla jen, že byl mladý, asi dvacet třicet let, měl na sobě černou mikinu s kapucí a moc mu neviděla do obličeje. Spíš vůbec, nepoznala by ho. Mluvil česky a nevšimla si na něm ničeho zvláštního.“

„Nebylo jí divné, že jí někdo dá stovku a chce, aby Mrázkovi nosila pivo?“

„Ne,“ odpověděl kriminalista, „použil dobrou historku, která ji uspokojila. Představil se jako Mrázkův syn a řekl jí, že chce tátu překvapit k narozeninám a zaplatit mu pár piv.“

„Mrázek nám dnes potvrdil, že když mu Sandra, ta výčepní, donesla první zaplacený půllitr, tak mu přála k narozeninám,“ upřesnil Ota Kubát. „Překvapilo ho to, dodal, že mile. Bral to jako vtip od štamgastů, tak jí poděkoval a pil, dokud mu nosila.“

„Dobře vymyšleno,“ ohodnotil Peřina. „Kamery?“

„Kdepak, v hospodě ani v uličkách, které vedou k jejich domu, žádné nejsou. Městské ani soukromé. Ještě to tam celé projdeme a zkusíme sehnat nějaké svědky, ale moc si od toho neslibuju.“

„Sakra práce,“ zaklel znovu vedoucí oddělení a s hlasitým funěním se zvedl ze sedačky. „Dělejte, co umíte, a informujte mě. Do tisku se profláklo to zohavení a mučení, takže bude mít ředitel brzy na krku novináře, které přehodí na mě.“

*

Celý den i zbytek týdne se ukázal jako beznadějný. Nikde se nevyloupla žádná nová stopa, nepřihlásil se žádný svědek. Brázda s Kubátem si pomalu začínali zoufat. Evidence ani zprávy z různých úřadů nedokázaly do případu vnést svěží vítr. Žádný průlom se nekonal. Kdo a proč zabil vychovatelku z mateřské školky, zůstávalo nadále záhadou.

Na dveře kanceláře se ozvalo nesmělé zaklepání a vyrušilo Brázdu z již několikátého pročítání pitevní zprávy.

„Dále,“ ozval se Kubát a tázavě pohlédl na parťáka. Neměli nikoho předvolaného a kolegové by vešli rovnou.

„Dobrý den, neruším?“ zeptal se od dveří nesměle Bohuslav Mrázek.

„Kdepak,“ ubezpečil ho kriminalista a pokynul mu, aby vstoupil. „Bohužel pro vás nemáme žádné nové zprávy, jinak bychom se s vámi spojili. Vy jste něco nového zjistil?“

„Nevím jistě,“ pokrčil rameny a sáhl do kapsy, kde to zašustilo. „Něco vám nesu,“ prozradil a na stůl položil věc v průhledném pytlíku.

„Co to je?“ zadíval se na zmuchlaný mikroten Kubát a propiskou jej začal rozkládat. Brzy odhalil červenou kameninovou sošku.

„To znám, rodiče mají podobnou doma,“ oznámil Brázda.

„Tři opice – neslyším, nevidím, nemluvím.“

„Ano,“ přitakal Mrázek. „Našel jsem to na poličce v obývací stěně naproti židli, kde seděla manželka. Jenže to není naše, nikdy jsme nic takového neměli. Musel to tam nechat vrah.“

„A sakra,“ postavil se vedle stolu kriminalista a s novým zápalem se zadíval na nečekaný důkaz k případu. „Sahal jste na to?“