Copyright © Nadační fond proti korupci, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6894-1

Text knihy je dílem autora a vyjadřuje jeho názory a myšlenky. Nakladatelství neodpovídá za pravdivost údajů v publikaci obsažených a obsah publikace nemusí korespondovat s jeho ideologií.

1. Korupční rakovina v mozku

1.1 Léčba rakoviny v měnící se situaci

Nadační fond proti korupci, jak již samotný název vypovídá, má v popisu svých pracovních činností vedení střetu se všemi projevy zhoubného nádoru v těle právního demokratického státu, kterému se říká „korupce“. Jeho posláním v době založení, tedy počátkem roku 2011, bylo odhalování a veřejné usvědčování lumpů kmotrokratické éry. Rakovina, jež tělo naší země v posledních několika letech sužuje, ovšem změnila své projevy. Proto i činnost NFPK doznala zásadní změny.

Protikriminální aktivity Fondu se dříve zaměřovaly na odhalování konkrétních finančních transferů z jedné osoby na druhou, na výměny typu, kdy osoba B obvykle zneužila svého postavení ve veřejné správě a přihrála určitou lukrativní věc nebo službu osobě A. Řečeno onkologickou terminologií, dříve bylo možné lokalizovat danou zhoubnou aktivitu a její projevy zdokumentovat tak, aby bylo možné nasadit odpovídající léčbu k její eliminaci. Výhodou této etapy postrevolučního vývoje bylo, že tělo mělo tendenci v boji proti chorobě spolupracovat a na eliminaci nádoru se podílelo. Jenomže nemoc nyní zachvátila centrální nervový systém a využívá jednotlivých tělesných projevů těla ke své vlastní obraně. Jakákoliv dokumentace dílčích součástí korupčního systému již nepřináší kýžený efekt. Tělo si systematicky škodí dál a od svých jednotlivých projevů se může dočasně distancovat.

Boj proti novému nepříteli proto nemůže být veden pouze poukazováním na lokální projevy choroby, ale využitím stále fungujících orgánů těla a dalších nezasažených částí k vypuzení choroby z mozku. Druhou možností je upozorňovat vnější prostředí na neobvyklé chování nakaženého pacienta a starat se o to, aby si více neubližoval, například zabránit mu v hlubším sestupu na společenském žebříčku. Jinými slovy, Fond změnil svou činnost a upozorňuje nyní na kauzy v celostátním měřítku, které jsou projevem popsaného zasažení celého státu jako komplexního organismu. Tato kniha shrnuje nejnovější vývoj v naší zemi a naznačuje, jak ze stávající situace vyjít ven. Hned na počátku musím upozornit, že léčba nebude jednoduchá ani krátká. Součástí dlouhodobé terapie musí být nejen vystrnadění rakoviny z mozku, a ochrana dosud nezasažených částí těla, ale hlavně posilování imunity, aby tělo vůbec mohlo řádění nemoci přežít.

1.2 Země jako prostitut

Co se korupce týče, předchozí etapy postrevolučního vývoje byly charakterizovány nejrůznějšími pokusy, jak co nejvíce získat. Metod během dvacetileté transformace bylo nespočet. Někteří lidé využívali proces privatizace k získání zajímavého majetku, jiní se zaměřili na náhradní pozemky v restitučním chaosu nebo si později v konsolidačním procesu kupovali vlastní firmy bez dluhů. Nicméně doba, kdy bylo možné něco od státu získat v podobě majetku, je prakticky pryč. Podnikavci tohoto typu se v poslední dekádě podstatně více zaměřili na získávání zajímavých zakázek, proto se jejich snaha přesunula právě do této oblasti. Jenomže i tam se v souvislosti s dosaženými protikorupčními opatřeními bohatý proud ztenčil na pouhé kapání, i když lecjaká zakázka v IT světě stále může i velkou firmu uživit na dlouhá léta.

Docházíme do doby před deseti lety, kdy lidé jako Vít Bárta a následně Andrej Babiš zjistili, že by bylo zajímavé získat stát jako nástroj k ovlivňování legislativy. Případně, jako Petr Kellner, využít stát k prosazování svých cílů na ruském a asijských trzích.

Stát v době prvního čtvrtstoletí po revoluci roku 1989 můžeme přirovnat k dojné krávě. Vše, co z ní bylo možné získat, už se vydojilo, s výjimkou eurodotací, které skrze ni stále tečou. Jinak z ní už nikdo nedostane ani kapku. Stát v období od roku 2013, a zejména od posledních parlamentních voleb před necelými třemi lety, proto můžeme přirovnat k prodejnému individuu, které, na rozdíl od vydojené krávy, má svou hodnotu v mezinárodním měřítku. Je třeba jenom dobře zaplatit pasákovi, který už ví, co jím ovládané osoby umí. Může pak docházet k všestranně výhodným obchodům. Impérium Petra Kellnera v Číně roste,¹ tamní komunističtí funkcionáři dostávají od vrcholných představitelů Česka, coby člena Evropské unie ujištění o nedělitelnosti Číny.² Prostituující se hlava státu se díky nedosledovatelným prostředkům na svou volební kampaň drží už druhé volební období ve funkci a může svým chováním podpořit snahu Ruska hybridní válkou ničit mladou demokracii a evropskou sounáležitost. Odvrácenou stranou je pochopitelně ztráta kreditu při jednáních v rámci EU, mezinárodní nevěrohodnost i čím dál větší rozdělení společnosti.

1.3 Oligarchové a prostituti

Jakousi pomyslnou korunou činnosti Fondu je každoroční vydání knihy v rámci rubriky Prázdninového čtení. Pravidelným úkolem je popsání těch nejaktuálnějších trendů v naší společnosti a postoje NFPK k nim. Po několika publikacích o jednotlivých osobnostech postrevolučního vývoje, které výrazně zasáhly do vývoje i korupčních struktur, vydal NFPK čtení o charakteristických jevech ve společnosti pod názvy Chapadla justiční chobotnice či Jánabráchismus v České republice.

Před rokem jsem se pak snažil popsat v knize Čas oligarchů, jejich sluhů a nepřátelrozmach vlády oligarchů, vztahy mezi nimi a důsledky jejich působení na právní stát a demokracii. Jsem nesmírně rád, že některé myšlenky i prokázaná fakta určitým způsobem zasáhly do veřejného dění, je z ní citováno v Poslanecké sněmovně, publicistice i odborných statích. Počet distribuovaných „exemplářů“, ať již v papírové, zvukové nebo elektronické podobě, jde dnes do desítek tisíc. Za nejcennější však považuji to, že řada lidí, kteří se do jejího obsahu ponořili, mi sdělila, že s její pomocí spoustu věcí pochopila.

Obdržel jsem opakovaně oprávněnou výtku od čtenářů k obsahu Oligarchů, že neobsahuje mezinárodní aspekt celého problému. Záměrem dané knihy bylo spíše se podívat na vnitřní fungování země, kšefty mezi jednotlivými lidmi, kteří si skrze množství pofiderně nabytého majetku uzurpují moc v České republice. Kniha však nereflektuje mezinárodní externality tohoto systému fungování vlády. V knize, kterou právě čtete, se proto budu snažit popsat mnohdy podrazácké působení představitelů ČR v rámci euroatlantických struktur, jeho příčiny i následky. Laskavý čtenář mi snad odpustí to, že pro přehlednost některé myšlenky z předchozí publikace tu a tam zrekapituluji, abych na ně mohl navázat jinými, ve vztahu k mezinárodnímu horizontu aktuálnějšími.

Vzhledem k tomu, že moje roztoulané myšlenky není pro každého čtenáře jednoduché uchopit, dovoluji si zde ještě přidat určitý rozcestník. Následující text pracuje s pomyslným trojúhelníkem moci, jehož vrcholy jsou oligarchové, velmoci a prostituté. V kapitole druhé jsem se snažil čtenáři osvěžit paměť, které korupční mechanismy stávajícímu modelu předcházely. Následující část charakterizuje jednotlivé nástroje ovlivňování voličů, jichž určitá část současných politiků využívá, aby upevňovala zde definovaný korupční model. Uvedené vrcholy mocenského trojúhelníku jsou rozvedeny v kapitole čtvrté. Rovněž kapitola pátá rozvíjí poznatky o jednom z vrcholů geometrického útvaru, tím jsou velmoci. Tato pasáž doporučuje k pozornosti čtenáře řadu charakteristických historických událostí i situací ze současnosti. Právě ty totiž mohou objasnit určité nestandardní projevy těchto států vůči naší zemi.

Předposlední kapitola poukazuje na události, jež mohou stávající model vládního uspořádání změnit k horšímu nebo k lepšímu. Závěrečná část knihy připomíná, že svobodný občan není nějakým pasivním divákem, ale prvkem občanské společnosti, která má sama moc nastolené „pořádky“ obrátit k původnímu kurzu k demokracii. Před výzvou, abychom si důležitost zapojení každého z nás do občanských projektů uvědomili, přidávám několik praktických námětů k tomu, co činit lze.

2. Historie korupčních nástrojů

2.1 Rozkrádačky

Miloval jsem v dětství naši chalupu na Jindřichohradecku, trávil jsem tam většinu víkendů i času o prázdninách. Odjakživa jsem měl rád svérázné postavy tohoto regionu. Povyprávím vám o jedné z nich, o panu Mirkovi z nedaleké vesnice.

Mirkův osud, dokonalá historie 20. století, totiž ideálně ilustruje vztah lidí k socialistickému veřejnému majetku. Mirek se narodil ve třicátých letech, maminka byla Češka, táta Němec. V rámci vysídlovacích hrůz po skončení války v Evropě byl odsunut do Rakouska, odkud prý pocházel zmíněný otec, kterého Mirek vůbec neznal. Jeho pro změnu zase neznali otcovi příbuzní, a tak se asi desetiletý kluk stal bezprizorným. Nenapadlo ho nic jiného, než se vrátit do Čech, kde to znal, kde měl spoustu příbuzných a přátel. Nastěhoval se do vlastní chalupy, v podstatě ji osquatoval, a začal dělat, jakože nic. Takto žil, než se mu podařilo své češství zlegalizovat. Kvůli svému původu nezískal žádné vzdělání, ač byl podle mého dětského pozorování velmi chytrý. Časem mu komunisté ukradli to málo políček a lesíků okolo chalupy a on byl donucen pracovat v Praze v betonárce. V tu dobu jezdil do rodné chalupy jenom na víkendy, a tak sdílel s mými rodiči dopravu a já ho mohl lépe poznat.

Křivdy poválečného procesu i vzájemná nenávist s místními komunisty ho zakalily do skutečně velmi hluboké rezistence k tehdejšímu režimu. Využíval proto jakoukoliv možnost komunistům uškodit. Bral jim úplně cokoliv, co se dalo, a okolo něj existovala dokonale fungující konspirativní mafie. Nechtěl se obohatit, chtěl prostě nenáviděným komunistům sebrat cokoliv. Byl tím doslova posedlý. Nikdy nezapomenu, jak před betonárkou stála řada aut jeho kolegů a známých, do kterých rudlovali pytle s cementem. Když jsme ho v pátek po práci nabírali do auta směr jih, nikdy se nezapomněl podívat, zda ještě máme v autě trochu místa a pak se s kolegy rozhlédl, co by se ještě dalo naložit. Stejně tak mi z paměti nikdy nezmizí jeho spokojený úsměv, když poslední místo na podlaze pod mýma dětskýma nohama zaplnil nějakým pytlem se stavební hmotou pro spřízněného disidenta z jihu. Na chalupě zase vozil ostatním starousedlíkům i chalupářům dřevo z lesa. Nutno podotknout, že část kulatiny, již v rozporu s tehdy platnými zákony bral, byla z lesa, který patřil dříve jemu a jeho rodině. On prostě nějaké vyvlastnění ignoroval a celou dobu s lesem hospodařil, jako by mu ho komunisté nikdy nesebrali. A měl z toho radost, protože cítil, jak jim škodí.

Příběh Mirka byl však jen kapkou vody v moři rozebírání veřejného majetku. Navíc kvůli osobnímu příběhu celkem morálně ospravedlnitelnou. Všichni měli tabulkové platy a každý „finančně gramotný“ člověk uměl navnímat, kde si může nad rámec předepsané mzdy přilepšit a jak moc. Někdy se dalo pobrat pár procent k platu na nějakém všimném, někdy si ovšem mohl šikovný a podnikavý člověk přijít i k několikanásobku papírové mzdy. Samozřejmě celý systém rozkrádaček jel na zboží, jehož bylo málo, s dlouhými dodacími lhůtami nebo s pořadníky. V takovém případě se vědělo, u koho to mohou ty dvě zelené stovky urychlit. Tak třeba pořadníky a jejich přeorganizování, prodej zeleniny, číšnictví a podobné profese mohly jejich vykonavatelům vydělat mnoho tisíc měsíčně. Kromě čisté korupce se kradlo všechno, kde to povaha věci alespoň trochu připouštěla. Se stavebním materiálem, pohonnými hmotami nebo třeba léčivy – s tím vším a mnohým jiným fungovala hustá síť černého trhu. Tašky na střechu nebo kvalitní maso se dalo pořídit spíše u prodavače doma než v jeho socialistickém krámě.

Komunisté se snažili takovému stavu rozebírání systému od zaměstnanců čelit mnoha způsoby, všechno však bylo marné. Kontrolóra ve fabrice se dalo uplatit podílem na lupu, normy pohonných hmot se očůrávaly fiktivními jízdami, esenbákova manželka mohla dostat za strojenou neschopnost svého muže západoněmecký kožich. Kromě toho přišel už v polovině padesátých let komunistický režim s obávaným trestným činem rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Jemu přináležející tresty a tresty u dalších socialistických zločinů jako příživnictví či sabotáže měly pachatele odradit svou mimořádnou přísností. Občas se sice podařilo někoho na „rozkrádačku“ chytit, ale systém tohoto národního sportu to nijak nepoznamenalo. Trest mimochodem často dopadl na někoho úplně jiného, než na rozkrádacího velmistra. Jsou zdokumentovány případy, kdy byl odsouzen opilý člověk, který zapomněl v hospodě, coby podniku socialistického vlastnictví, zaplatit, nebo bába, co dala sousedovic klukovi při návštěvě kravína napít nadojeného „plnotučného“.

Morální dilemata, zda je správné a v jakém množství rozkrádat socialistické vlastnictví, ponechávám historii a filosofii. Každopádně už přes 30 let nemusíme tato dilemata řešit. Rozebírání veřejných statků je v nás ovšem zakořeněno skutečně hluboko. Tisíce rodin úředníků, učitelů a dalších administrativních pracovníků tisknou doma na papíru z práce, tisíce zaměstnanců v zemědělství krmí domácí hospodářská zvířata z eráru a podobně.

Další ze zážitků, na něž nikdy nezapomenu, byla akce kolegy, ředitele hotelu z resortu ministerstva vnitra. Když zjistil, že je příděl při snídani formou švédských stolů asi kilo másla na jednoho školeného policistu, uvědomil si, že mu to leze do hotelového rozpočtu. Ptal se mě tehdy jako šéfa právního odboru, zda je možné prošacovat pokoje policistů, aby zjistil, kolik toho másla a dalších komodit šlohli. Nebyl jsem si tím tak úplně jistý, ale šťára proběhla. V každé druhé ledničce na pokoji se našel pěkně vysoký komínek nakradených máslíček, medíků i marmeládiček. Upozorňuji, že se jednalo o jeden školící turnus a úbytky u dalších nebyly tak vysoké. Nicméně když podstatná část policistů z jednoho útvaru krade jako straka, nejspíše tu ani 32 let po revoluci není něco v pořádku.

Vztah k veřejnému majetku jako k něčemu hodného společné ochrany u části lidí vůbec nezakořenil. Stále je považován za lovnou zvěř pro všechny. Další kapitoly tento trend, bohužel, ilustrují až do současného vražedného koktejlu.

2.2 Doba obálková a kufříková

Po sametovém převratu v listopadu 1989 se z hlediska korupčního potenciálu sešly snad všechny myslitelné složky k namíchání korupčního lektvaru, který nemá obdobu v celé naší historii. Jak bylo zmíněno v předchozí kapitole, lidé si v době socialistického vlastnictví zvykli, že to, co se vzít dá, je škoda nechat ležet. Vedle toho Václav Klaus a další politici razili mimořádně liberální postoj k ekonomické kriminalitě. Tento přístup šel ruku v ruce s tím, že pro některá jednání státu (zadávání zakázek, kritéria privatizace velkých podniků či podmínky spolupráce státního a soukromého sektoru) neexistovala jasná pravidla, a proto zákony nikoho nezavazovaly k transparentnímu či otevřenému jednání. V neposlední řadě bylo kde si přilepšit.

Devadesátá léta byla ve znamení kompletní ekonomické transformace. Majetek doposud státní se během několika let ocitnul v rukou fyzických i právnických osob. Ovšem proces odstátňování majetku nešlo oddělit od dění ve společnosti, a to v kterémkoliv oboru výkonu veřejné správy. Tak například stavební řízení na bývalém místním nebo okresním národním výboru trvalo neuspokojivou dobu, proto obálka u úředníka, s nímž žadatel sdílel bydliště ve stejné ulici, dovedla řízení značně urychlit.

Zdravotnictví, jež mělo a má na kvalitu života každého z nás stěžejní dopad, nezůstávalo mimo tento systém. Pamatuji si návštěvu Thomayerovy nemocnice se svojí babičkou a čekárnu na jednom z oddělení tohoto zdravotního ústavu. Na koženkových sedačkách sedělo asi osm pacientů a jejich doprovod. Každá z těchto dvojic v ruce požmoulávala obálku nebo přímo peněženku s připraveným obnosem. Kdo chtěl na operaci v dohledných měsících, musel panu doktorovi ukázat, jak moc vážně to myslí.

Kromě restitučního procesu se rozběhl několikakolejný proces privatizace. Dražby malých jednotek v malé privatizaci doplňovaly privatizační projekty schvalované vládou. Oba postupy pak doplňovala kupónová privatizace. Ve všech fázích byly úplatky nedílnou součástí systému. Jak již bylo uvedeno shora, privatizace v některých fázích a režimech neměla skoro žádná kritéria, a proto platilo, že kdo dodá peníze, ten majetek v zamýšleném privatizačním procesu dostane.

Po letech jsem se pracovně setkal se ženou, která v devadesátých letech pracovala jako sekretářka na všemocném Fondu národního majetku. Z jejího vyprávění o „zlatých devadesátých“ mi nejvíc utkvělo, jak její šéf (vyšší úředník) měl ve své pracovně přímo vyhrazenou polici na kufříky. Při těchto objemech předávané hotovosti už totiž obálky nestačily a všimné se předávalo v levných manažerských kufřících z koženky. Jak zmíněná dáma podotkla: „Sice to bylo divné, když lidé z fondu chodili s kufříky v obou rukách, ale taková byla doba.“

Kromě popsaného obálkového systému úhrad za rychlejší nebo „více vyhovující“ rozhodnutí na sebe nedala dlouho čekat ani vrcholná korupční aféra. Na ní je možné vysledovat veškeré znaky tehdejší doby – vzácný poctivý politik, naivní korupčník, neschopnost justice případ uchopit.

Nejvyšší manažer Agrobanky Jan Král se v roce 1991 pokusil podplatit tehdejšího českého premiéra Petra Pitharta.³ Pithartovi za absurdních okolností nabídnul milion korun. Protislužbou mělo být Pithartovou vládou schválené rozhodnutí, aby Králova Agrobanka dostala budovu někdejšího Krajského národního výboru na pražském Smíchově.⁴

Průběh celého korupčního sedánku na tehdejším předsednictvu české vlády v Lazarské ulici znám přímo z líčení Petra Pitharta. Ten věděl, že se ho bude snažit Král uplatit, proto se na jednání připravil. Na topení ve své kanceláři nainstaloval kazetový magnetofon, rafinovaně ho ukryl za závěsem a spustil nahrávání. Jenomže nahrávka, kterou kazeťák pořídil, byla nepoužitelná, protože přístroj během průjezdů tramvají poskakoval po radiátoru. Bez důkazu však poctivý premiér nezůstal, protože mu Král nechal svou korupční nabídku na papíře. S tímto Králem vlastnoručně vyhotoveným úplatkářským návrhem už Pithart na policii zašel. Orgány činné v trestním řízení následně na Krále nasadily agenta, jenž se vydával za Pithartova zprostředkovatele. I jemu se podařilo získat Králův vlastnoruční korupční návrh. Soud s obviněným Králem se pak táhl velkou část devadesátých let a lump nakonec odešel s podmínkou a s pártisícovým peněžitým trestem. Pro Krále to mělo happy end: v následujících letech si podnikal vesele dál a korupční zločin mu nijak výrazně neuškodil.⁵

Zajímavý byl i premiérův postesk s odstupem zhruba 20 let, když mi řekl: „Tehdy jsem se strašně bál, bál jsem se, co se stane… a to jsem byl předseda vlády. Jak se asi musí cítit ten, kdo bez jakéhokoliv zázemí korupci chtěl nebo chce oznámit?“ Mimochodem, od té doby se na aktuálnosti páně Pithartových obav nic významného nezměnilo.

Dalším velkým korupčním skandálem byla kauza Lízner.⁶ Ta vypukla o několik let později. Dodnes ji doprovázejí významné pochybnosti. Právě ty ovšem mohou ilustrovat několik dalších znaků té doby. V předmětném období nikdo nechápal rozdíl mezi podnikatelskou protřelostí, ostrými obchodnickými lokty a jednáním za hranou etiky či zákona. Všechny korupční mechanismy zneužívání informací, jimiž státní zaměstnanci disponovali, i společné podniky těchto úředníků s podnikatelskými šíbry, byly prostě něčím normálním. Bohužel se velká část těchto manýrů přenesla do dalších desetiletí a z některých tehdejších kriminálních šíbrů se vyklubali dnešní oligarchové.

Jaroslav Lízner byl v roce 1994 vysoce postaveným úředníkem, ředitelem Střediska cenných papírů a Centra kupónové privatizace. Byl tedy v samotném centru celého kupónového privatizačního procesu s přesahem do řady dalších, nekupónových privatizačních agend.⁷ To, že v podřízených institucích Líznera není vše v pořádku, nebylo pro policii v té době nic nového. Skazek o Líznerových problémech se objevovalo více. Tyto zvěsti se měly rozptýlit nebo vyvrátit po monitoringu restaurace Asia. Byla to protikorupční policie, která sledovala schůzku mezi Líznerem a manažerem společnosti Trans World International Lubošem Sotonou. Při schůzce Lízner převzal pod stolem kufřík zhruba s 8 500 000 Kč.⁸ Sotona transfer označil jako úplatek za zprostředkování výhodné ceny za kapitálový podíl v Mlékárnách Klatovy. Lízner naproti tomu tvrdil, že se jednalo o zálohu na nákup akcií uvedené společnosti. Tato teorie se očima tehdejších médií jevila jako reálná.⁹ Z dnešního hlediska je setkávání státních úředníků v restauracích a přebírání mnohamilionových částek přeci jen považováno za něco nestandardního, ale v prostředí Klausovy transformace to nebylo ničím kuriózním. Prolíznerovské teorie rovněž spekulovaly o tom, že se jednalo o komplot protikorupční policie se Sotonou na odstranění nepohodlného úředníka. Zmiňováno bylo to, že daná složka policie byla kvůli svým mizerným výsledkům na pokraji zrušení, a proto potřebovala chytit velkou rybu. Osobně mezi těmito náhledy nevidím zas až tak hluboký příkop, policie se mohla snažit blýsknout, Lízner mohl být lump a Sotonovi se mohlo hodit Líznera potopit. Jaroslava Líznera poslal soud o dva roky později za braní úplatku a zneužití pravomoci úřední osoby na šest let do vězení. I po odsezení trestu se ústřední postava korupční schůzky Lízner snažil o očištění svého jména, což se mu nikdy nepovedlo.

2.3 Stranické kasičky

Přelom mezi předchozí a touto kapitolou jsem záměrně udělal někde v polovině devadesátých let. Tehdy došlo k důležitému přelomu – od éry jednotlivců, kteří dostávali obálku nebo kufřík pod stolem, se přešlo k sofistikovanějšímu modelu korupce.

V druhé polovině „devadesátek“ se totiž začal svádět poměrně zásadní politický boj stávající politické garnitury s rostoucí sociální demokracií v čele s Milošem Zemanem a doposud harmonicky fungující koalice ODS, ODA a KDU-ČSL se měla čeho obávat.¹⁰ Bylo proto potřeba získávat peníze do stranických pokladen na budoucí volby i horší časy. Bylo nutné přijít s novým modelem převodu úplatků. Tyto peníze v budoucnu využít na volební kampaň nebo jiný stranický účel. Rozjely se tak tři novodobé fenomény – masový sponzoring jako forma úplatku, utajená zahraniční konta a propírání nakradených peněz prostřednictvím zahraničních investic. Níže uvádím tři příklady korupčních monstrskandálů, které ukazují popsané fenomény.

Sponzoring za přiklepnuté stamiliony

Připomeňme si privatizační zvyklosti v souvislosti s odstraňováním starých ekologických zátěží v areálech privatizovaných továren. Stát obvykle privatizoval dosavadní státní podniky, jako by na pozemcích žádné ekologické zátěže nebyly. V souvislosti s privatizací však byl vyhotoven ekologický audit, který kontaminované budovy, podzemní vody i „zahnojené“ pozemky dopodrobna popsal. Stát pak v rámci tzv. ekologické smlouvy převzal za sanaci těchto škod odpovědnost. Takových smluv bylo přes 300 na několikanásobek areálů (lecjaký privatizovaný podnik měl více továren). Jinak tomu bylo u privatizace třineckých železáren v roce 1995. Stát nechal uchazeče podat nabídku na koupi. V té pak měl uchazeč uvést, kolik za podnik nabízí a kolik bude od státu požadovat za odstranění přítomného kyanidu, amoniaku a dalších jedů. Vítězná nabídka společnosti Moravia Steel činila 2,5 miliardy a prohlášení, že od státu na sanaci kontaminovaných budov a pozemků nebude chtít ani vindru. Jiní uchazeči pak prohlásili, že by pár set milionů od státu potřebovali. Z tohoto důvodu byl podnik s dlouhou historií privatizován ve prospěch Šrejberovy společnosti Moravia Steel za nabízenou cenu.¹¹

V dubnu 1997 ovšem schválila Klausova vláda injekci ve výši přes půl miliardy korun privatizovaným třineckým železárnám právě na odstranění ekologických škod.¹² Ano, byly to právě ty ekologické zátěže, o nichž Šrejber a spol. prohlásili, že si je budou sanovat „za vlastní“. To samo o sobě nebylo ilegální. Problém však tkví v tom, že nebyla jasná pravidla, komu se taková dotace bude poskytovat a komu nikoliv. Co by tak čtenář myslel, že mínění koaliční vlády může ovlivnit? Že by nějaká přiléhavá argumentace nabyvatele privatizovaného majetku nebo rafinovaně nalíčená právní past? Ale kdepak, byl to sponzorský dar od Milana Šrejbera ve prospěch konta ODS ve výši 7,5 milionu. Neříká vám to něco? Ano, jedná se o onen dar, který byl maskován za dva fiktivní zahraniční boháče. Představitelé ODS samozřejmě vylučují, že by dar od Šrejbera nějak souvisel s přiklepnutím dotací na ekologii. Jenomže v takovém případě nedává smysl, proč si odéesáci vylhali, že jim peníze poslali Lajos Bács a Radjiv M. Sinha, a to každý po polovině Šrejberova daru.¹³

Pro zpestření dodávám, že po dalších jedenácti letech si nový management třineckých železáren vzpomněl, že by se hodilo z vlády vytáhnout dalších pár set milionů, a tak se o navýšení dotace znovu rozhodovalo v roce 2008.¹⁴

Telekomunikační příspěvek na černá konta

Nevím, kdo z vás měl v ruce částky ve výši sta milionů nebo miliard v hotovosti. Jako náměstek na ministerstvu financí jsem měl sice dispoziční práva k převodům mezi jednotlivými účty státu prakticky neomezená a nejvyšší uskutečněný objem jedné transakce byl 14 miliard korun. Jenomže v hotovosti jsem měl v ruce nejvýš několik desítek tisíc korun v dětství, když otec kupoval škodovku 125.

Pamatuji si, že i to byla poměrně tlustá obálka. Každopádně stamilionové úplatky na konci devadesátých let byly opravdu objemné a do kufříku už se nevešly. Navíc bylo poměrně rizikové mít je na jednom místě, třeba v polštáři nebo v krabici pod pracovním stolem. Důležitým úkolem druhé poloviny poslední dekády minulého tisíciletí bylo najít bezpečnou bankovní skrýš, kde by si mohli představitelé tehdejších politických stran své poklady schraňovat a mít je připravené na proprání a recyklaci pro volební a další účely. Na scéně se objevují tajná bankovní konta ve Švýcarsku nebo exotických zemích. V souvislosti s lidoveckou pokladničkou se hovoří o jakési bance v Římě.¹⁵

Další transakcí, jejíž korupční smrad je cítit i po téměř čtvrt století, je privatizace Telecomu. Privatizace českého telekomunikačního monopolu SPT Telecom odstartovala v roce 1994. Po schválení záměru vstupu strategického partnera na valné hromadě bylo oznámeno přijetí pěti závazných nabídek na nákup 27 % akcií Telecomu. Nabídky předložily TelSource, Tele Denmark, STET, TelFar, ČeTel.¹⁶ Vláda nakonec více než čtvrtinový podíl přiklepla konsorciu TelSource (PTT Netherlands, Swiss PTT Telecom a AT&T) za 1,3 miliardy amerických dolarů.¹⁷

* * *

Již v té době se hovořilo o tom, že podmínky privatizace jsou mimořádně výhodné a v některých směrech šité na míru nabyvateli. Pravý poprask však nastal o dva roky později, v době tzv. sarajevského atentátu, tedy v době pádu druhé Klausovy vlády. Tehdy bývalý ministr Jan Ruml dával úplatky z prodeje části Telecomu do souvislosti s tajným švýcarským kontem. Šuškandu rozvedl ve vzpomínkovém rozhovoru Martin Mosinger, zástupce sdružení menšinových akcionářů Telecomu. Podle něho šlo tehdy o 270 milionů korun. Ty byly přepraveny v hotovosti a rozděleny na tři stejné částky ve prospěch tří tehdejších koaličních stran (ODS, ODA a KDU-ČSL). Následně se prostředky rozvedly na zahraniční konta.¹⁸

O daném kontu, kam ovšem nepřicházely pouze úplatky z privatizace Telecomu, zjevně nevěděli ani někteří vysoce postavení politici ODS. Dozvěděli se o něm na podzim osudového roku 1997. Tehdy jejich ekonomický manažer Tomáš Ratiborský v souvislosti s financováním nového sídla pro ODS prohodil, že je tu ještě těch 170 milionů v tom Švýcarsku.¹⁹ Existenci tajného konta ve švýcarské bance potvrdila nakonec české policii i švýcarská strana. Z jejího vyjádření z léta 2000 vyplynulo například to, že z účtu u Credit Suisse v Curychu byly čerpány částky v řádu desítek milionů korun ve prospěch tehdejšího manažera ODS Ludvíka Otta, a tedy na financování předvolební kampaně této strany. Podle některých zdrojů se jednalo o 100 milionů korun. Ottu v té době zadržela policie, putoval do vazby, kde čelil rafinovaným otázkám vyšetřovatelů. Své chlebodárce však neprozradil.²⁰

Ačkoliv lhaní o původu úplatků k postrevolučnímu vývoji neodmyslitelně patří, Ottovy vyprávěnky o jeho podílu na propírání daných prostředků stojí za to si přečíst i po dvaceti letech. Podle něj se jednalo o jeho vlastní peníze a dispoziční právo pro místopředsedu ODS Libora Nováka se dá vysvětlit. Prý půjčoval (z prostředků ze Švýcarska) ODS tak často, že bylo lepší, aby ty příkazy z Ottova účtu vypravoval Novák. Přes předložené důkazy tehdejší předseda ODS Václav Klaus existenci konta na úplatky pro jeho stranu, důkazy nedůkazy, popřel.²¹

Kakaová pračka

Poslední případová studie se týká nutnosti získané peníze z úplatků vyprat a využít pro financování politické strany. Abych nebyl jednostranně zaměřený, nebudu uvádět příklady z doby vlády strany Václava Klause, ale přesunu se v čase do doby vlády Miloše Zemana a jeho ministrů, kádrů vyhrabaných z doby vlády jedné strany. Jedním z nich byl i poslanec, stranický správce pokladny ČSSD a někdejší šéf poslaneckého klubu stejné strany Michal Kraus. Tento sled událostí popisuji kvůli mechanismu praní peněz, k němuž podle mého názoru došlo.

Ačkoliv se Krausovo africké kakaové dobrodružství týká aktivit v roce 2001, prasklo to až po dalších pěti letech. Tehdy se stalo jednou z ústředních kauz během dosti bouřlivé kampaně před volbami do Poslanecké sněmovny. Možná si ještě někdo vzpomene na předvolební klip ODS, v němž se parodují tyto zjevně korupcí smrdící sociálně demokratické čachry.

Vraťme se ovšem do roku 2001, kdy se tehdejší socanský velmož Kraus rozhodl zainvestovat prostředky neznámého původu v africké Ghaně. Jednalo se o investici do společnosti na zpracování kakaových bobů. Později musel Kraus vysvětlovat, proč se za českou stranu podepsal coby „Director“ a kde vzal půl miliardy na nákup celého podniku a zhruba dva miliony jako zálohu. V Ghaně byl tehdy s Krausem bývalý zpravodajec František Rigo. Právě on byl tím, kdo v době provalení kakaových šmelin promluvil o korupčním pozadí. Rigo, jenž byl v té době stíhán za jiné podvody, se svěřil s tím, že předmětnou částkou na koupi zpracovatelského podniku měla disponovat Zemanem vedená ČSSD. A sociální demokracie si ji zase měla obstarat coby část úplatku za zprostředkování nákupu švédských stíhaček Gripen pro Českou republiku. Kraus vše zprvu popřel, následně z něj jako z chlupaté deky lezlo, kde peníze, alespoň ty na zálohu, vzal. Později podle policejních zdrojů alespoň tento zlomek vysvětlil věrohodně jako půjčku od svých přátel. Jenomže zbývající část zůstává orgány činnými v trestním řízení zcela neobjasněna. Důvodem je to, že Ghana si ponechala zásadní informace pro sebe a na výzvy české policie uspokojivě neodpověděla. Podle zasvěcených lidí z Lidového domu to byl právě ten důvod, proč chtěli Kraus a spol. investovat v Ghaně.²²

2.4 Kmotrokracie

Po volbách roku 2006 převzali vládu v zemi zástupci ODS v čele s Mirkem Topolánkem a jeho „jednovaječným dvojčetem“ Markem Dalíkem. Hned po volbách uplatnili stejný fígl jako později Andrej Babiš v roce 2017 a vládli půl roku jednobarevně a bez důvěry sněmovny.²³ V tomto období se jim podařilo „vyčistit“ státní správu od desítek manažerů spjatých se sociálními demokraty a dosadit loajální vykuky, a to i na resorty, které později připadly koaličním partnerům.²⁴ Následně koalici vytvořili, a to se zelenými a lidovci.²⁵ Další volební období pak zelené a lidovce nahradila nově vzniklá TOP 09 a Věci veřejné²⁶ (o těch více v následující kapitolce). Druhé volební období ODS (od léta 2010) pak ukončila razie na úřadu vlády ( v červnu 2013) a zadržení Jany Nagyové²⁷ a řada dalších elementů, charakteristických pro tuto korupční éru.

Rovněž se v tomto zhruba sedmiletém období objevily nové korupční postupy, které obohatily dosavadní rozsáhlou sbírku prostředků na poli přiživování se na úkor veřejných statků.

Kmotrokratický výkon moci se uplatňoval téměř výhradně u politiků ODS. Jejich moc totiž pocházela zevnitř této strany. Kmotři, šíbři, šedé eminence či podle ruského vzoru gubernátoři vykrystalizovali počátkem prvního volebního období s premiérem ODS, tedy okolo roku 2008.

Kmotrům se podařilo ovládnout jednotlivé místní buňky a následně krajské organizace ODS dle níže uvedených kmotrovských teritorií.²⁸ Obsazení pozic předsedy strany a nejužšího i širšího vedení se odvíjelo od dohod jednotlivých krajských organizací, potažmo kmotrů. Do jednotlivých funkcí ve státním aparátu pak byli nominováni politici podle síly uvedených krajů.

Podíváme-li se na projevy obou předsedů nejsilnějších stran té doby (Mirka Topolánka a Jiřího Paroubka), je legrační, že prakticky vždy byly tyto projevy vedeny proti zákulisním postupům šedých eminencí.²⁹ A právě na sjezdech, kde tyto plané projevy pronášeli, byli zvoleni na základě kmotrovských dohod. Do nejvyšších funkcí ve vládě, krajských radách nebo do státních a polostátních podniků rovněž přicházeli lidé, jež vybrali kmotři, kteří měli pod palcem krajské organizace ODS.³⁰

Praha – Tomáš Hrdlička, politik, radní a zastupitel Prahy 10

Praha – Ivo Rittig, podnikatel spjatý s politickou kariérou Petra Bendla

Praha – Roman Janoušek (Kolibřík), podnikatel, feťák a kriminálník, propojený s politickou dráhou primátora Pavla Béma (Mazánka)

Jižní Čechy – Pavel Dlouhý (Kníže z Hluboké), zastupitel a místostarosta Hluboké nad Vltavou

Západní Čechy – Roman Jurečko, regionální politik, propojený s politickou kariérou Jiřího Pospíšila

Severní Čechy – Alexandr Novák, politik, senátor, pravomocně odsouzený korupčník

Severní Čechy – Patrik Oulický, podnikatel spjatý s politickou kariérou Petra Gandaloviče

Jižní Morava – Pavel Blažek, politik, ministr spravedlnosti, místopředseda ODS a člen dalších vysokých i regionálních orgánů strany

Olomoucký kraj – Ivan Langer, politik, ministr vnitra

Severní Morava – Pavel Drobil, politik, poslanec, ministr pro životní prostředí, místopředseda ODS a člen dalších orgánů strany

Severní Morava – Daneš Zátorský, podnikatel