Falešný pohřeb

Magdaléna Mintová

Falešný pohřeb

Ikar

Falešný pohřeb

Copyright © Magdalena Mintová, 2020

ISBN 978-80-249-4273-5

Dádovi.

S Tebou je tráva zelenější všude.

Září

pondělí, 17. září

Kde jsou ty časy, kdy jsem se ptala sama sebe, jestli nejsem na deník příliš vdaná. Otázka, jestli nejsem na deník příliš rozvedená, je totiž ještě palčivější. To je totiž moje blízká budoucnost, už si ani nedělám naděje, že by se něco mohlo změnit. A co by se stalo, kdybych se znovu vdala a pak znovu rozvedla? Měla bych pak ještě právo si deník vůbec vést?!

Tedy, ne že bych se hnala do vdavků! Popravdě, i kdybych chtěla, nápadníci mi na dveře zrovna nebuší. V tomhle směru se nic nezměnilo. Ale jinak… Jinak to je hotová katastrofa!

Jo, kdybych tak už víc nepsala, to by určitě po letech někdo vyhrabal můj starý deník, přečetl by ho až do konce a pak se idylicky dojímal nad tím, jak to je všechno nádherný a jak jsme se měli s Albertem určitě děsně rádi a jak jsme si společně užívali Adámkovy první měsíce a milovali se víc a víc, tak strašně moc, až jsme z toho vybouchli samou láskou, byl to vlastně takový další velký třesk a z toho velkého třesku vznikl úplně nový svět, svět, kde je jen samá láska a mír…

Ne. Bohužel se nedokážu přinutit, abych tato slova nepsala s ironickým úšklebkem na obličeji. Což mi připomíná, že bych se měla rychle přestat šklebit, jelikož mi dle posledních ranních pozorování v zrcadle každý den přibude přibližně jedna nová vráska. Takže smáznu ironický úšklebek a budu se raději tvářit vážně a nonšalantně. Bez vrásek.

Takže velký třesk a potopa lásky? Ne. Jestli přišlo něco velkého, bylo to maximálně VELKÝ KULOVÝ. Přikoulelo se a rozmetalo mi moje úžasně nalinkované plány. Bohužel opravdu nejsme ve filmu podle knížky od Rosamunde Pilcherový.

Takže, vzkaz čtenářům do budoucnosti: Moc mě to mrzí, ale tenhle happyend se nekonal.

A co zase kecám, nemrzí mě to, nejsem přece žádná fňukna, co tu bude fňukat, jak ji to děsně mrzí, a litovat sebe a svoje rozpadlé manželství. Ne. To JÁ teda dělat nebudu!

(Ale mrzí mě to.)

(Ovšem jelikož to píšu do závorky, teoreticky to neplatí!) Tak to byl stručný úvod do mé osobní tragédie. Teď to už tak stručné nebude, protože… No, za posledních šest let se toho stalo opravdu požehnaně. A jelikož jsem teď nezaměstnaná a už brzy také svobodná matka, která (prozatím!) žije pouze díky solidaritě svého budoucího exmanžela, a když Adámek odkvačí do školy, nemám zrovna do čeho píchnout, tak jsem si říkala, že bych se mohla po dlouhé době zase vrátit ke psaní. Okolnosti jsou pro to naprosto ideální: jako vždy můžu všem tvrdit, že pracuji na románu, který mě vystřelí do literárního světa a já se (opět!) budu moct postavit na své nohy. Fakt, že nesepisuju detektivní román, ale tragédii s názvem Můj život, už nemusí nikoho zajímat. Ano, je mi to jasné, teď, po tom, co se stalo minule, mi bude někdo horko těžko věřit, že opravdu píšu detektivní román, nicméně, když se nad tím tak zamyslím, první věta, kterou bych mohla začít, je jako vystřižená z detektivky:

Filip to měl spočítané už dlouho, ale toho větrného dne visela ve vzduchu kromě pylové alergie i jeho smrt…

Ano, přesně tak. Filipova smrt. A není to zase tak dávno. Takže by se skoro dalo říct, že se historie opakuje. Moje finanční budoucnost je ohrožená, vlastně moje budoucnost celkově vypadá docela bledě, já oficiálně „pracuju na knize”, ale ve skutečnosti se jen vypisuju z pocitů…

Ovšem jedna věc je znatelně jinak. Psací stroj tentokrát dostal košem a já tyto řádky vyťukávám pohodlně na notebooku. Samozřejmě za to může i minimalismus, který jako svěží vítr vtrhnul do mého života, ale hlavní důvod je trochu jiný.

Psaní na stroji už nepovažuji za bezpečnou aktivitu. Člověk by řekl, že jsem se měla ponaučit už před lety, když můj deník skandálně odhalil můj vlastní otec, ale ne. Musela jsem se spálit ještě jednou, aby mi došlo, že příště si své (pro některé jedince nepochopitelné) myšlenky a inteligentní postřehy musím zaheslovat do nějaké těžce přístupné elektronické složky, jejíž otevření je možné pouze s otiskem palce a skenem zornice.

Ne, že by tohle všechno můj počítač dokázal, má k tomu však o hodně blíž než psací stroj, kterému zatím uděluji milost, ale občas nad ním stojím s kladívkem a přemýšlím, jestli si na něm nevyliju hněv a nepotrestám ho za všechno to neštěstí, které mi teď trůní na ramenou. Dá se přece říct, že byl spolupachatelem…

Ale hezky popořádku, ať zase nepředbíhám. Před půlhodinkou jsem se vrátila ze školy, kam jsem vedla Adámka, a statečně jsem odolávala návratu do postele, čumění na telku a brečení u dokumentů, kde buď skupina žen či mužů hledá vhodný protějšek za pomoci celého televizního štábu, nebo se zase někdo snaží zhubnout, zatímco na něho celý televizní štáb povzbudivě ječí, když se dře na běžícím pásu.

Podivným způsobem mi tyhle pořady rvou srdce, ale zároveň mě hrozně baví.

Jsem asi sadomasochistka. Oba pořady mi totiž taky připomínají můj život. Zaprvé právě teď nikoho nemám, jsem singlák, sama jako kůl v plotě, ba co hůř, rozvádím se. A potom to taky nebude lepší, bude ze mě svobodná matka, takže kdo by mě asi tak chtěl?

A zadruhé mám na břiše špek. Po porodu jsem sice urychleně zhubla, nicméně mám pořád o sedm kilo víc, než jsem měla „zamlada”. Ano, něco mi samozřejmě zůstalo v prsou, to není na škodu, ale ten zbytek se mi převalí přes okraj džínů vždycky, když si dřepnu. Všichni mi sice říkají, že to není vidět, ale já to vidím každopádně! A mám podezření, že to viděl i Albert, a to tak silně, že z toho požádal o rozvod!

No dobře. To asi přeháním. Ten důvod byl trochu jiný. Malinko… závažnější. Ale můj špek k tomu určitě přispěl! Několikrát jsem totiž Alberta přistihla, jak mi vejrá na břicho. Pan Dokonalý, který nemusel v tom svém otravně plochém břiše odnosit dítě, a tak si stále drží linii.

V poslední době, když už se stane, že se musíme vidět, už mi nekouká jinam, než na to břicho. Asi k tomu má více důvodů. Možná prostě nedokáže snést pohled do mých nádherných očí s vědomím, že už nejsem jeho. Ano, to bude ten pravý důvod.

Ale ne, nebudu se rozčilovat. Už pomalu začínám vidět rudě, takže raději využiju čas, který mi zbývá do Adámkova návratu ze školy, a napíšu něco smysluplnějšího. Mám na to tak sedm hodin a pauzu na oběd nejspíš – z pochopitelných důvodů – oželím. Třeba, když to budu dělat častěji, se mi Albert zase začne dívat do očí.

Abych to shrnula. Jsem rozvádějící se matka šestiletého syna se špekem na břiše, takže se s oběma televizními pořady dokonale ztotožňuju a velice ráda si u nich pobrečím. Ale rozhodla jsem se, že si tuhle svou libůstku konečně odpustím a raději opět usednu k psaní. To je podle mě mnohem lepší terapie, a navíc u toho nespotřebuju tolik papírových kapesníčků.

Předtím, než jsem byla vyhoštěná sem – do toho snad nejmenšího domku na okraji Brna – nebyl můj život s Albertem zrovna idylka, ale stačilo to. Ano, stačilo to. Byla jsem víceméně spokojená, nekoukala jsem na stupidní pořady, neřešila jsem žádné existenciální otázky… Tedy, kdyby to záleželo na mně, tak bych je neřešila ani teď a s klidem bych se nechala vydržovat od exmanži, protože koneckonců jsem mu dala úžasného syna, což mělo za důsledek špek na břiše, takže za to by mi měl být vděčný na věky věkův, no ne?

Každopádně jeho rodina s tím tak úplně nesouhlasí. Zrovna včera se mi zaryl do srdce zubatý nůž v podobě telefonátu od Mileny, ve kterém mi řekla, ať už si koukám najít nějakou práci, protože Albert by se jednoho dne rád znovu oženil a nemůže mi navždycky financovat mé nákladné žití. Dokonce mě jakýmsi nenápadným, plíživým způsobem přirovnala k bláznivé Bertě, kterou měl pan Rochester zavřenou na půdě a která mu zamezovala ve sňatku s Janou Eyrovou! Jediné štěstí, že se teď s Milenou pravděpodobně dlouho neuvidím, protože jinak bych ji danou knížkou snad pleskla po hlavě!

Každopádně, po té tragické události následovala lavina dalších tragických událostí, které vedly k mému nynějšímu stavu – vyhoštění do pididomku na okraji Brna, daleko od honosného sídla Svíčkových, s Adámkem na krku…

Ježkovy zraky, teď zním jako krkavčí matka, ale tak to vůbec není. To už spíš Albert je krkavčí otec, jestli něco takového existuje. V tomto směru – alespoň v tomto směru – se nezměnilo vůbec nic. Když jsme ještě bydleli u Svíčkových, Albert se Adámkovi stejně nijak extra nevěnoval a důvod by nemohl být víc nasnadě… Ó ano. Jelikož a poněvadž pořád trčel v práci!

Ale ne. Stop! Klid. Klídeček. Rychle si musím představit něco uklidňujícího. Modrou lagunu. Bankovky. Značkové boty. Milenin hrob…

Téma Albert a workoholismus bych si měla jednou provždy zakázat. S ním se totiž obvykle stupňuje intenzita mého bušení do klávesnice a já bych ze svého notebooku nerada vymlátila pevný disk.

Milenina přehnaná péče Adámkovi taky neschází, což vím docela jistě, neboť jsem se ho na to přímočaře zeptala. Sice jsem četla pár knížek o správné výchově, a dokonce jsem tam i narazila na rady typu, že bychom nikdy neměli naše dítě poštvávat proti jiným členům rodiny a tak dál, nebo že bychom se ho nikdy neměli ptát, koho by si s sebou vzalo do rakety do vesmíru, kdyby byl konec světa a v raketě by už byla pouze dvě volná místa…

No, řekněme, že jsem se z těch knih velice poučila – minimálně mi to dalo spoustu skvělých námětů na moje a Adámkovy hluboké večerní rozhovory, kdy si s ním pokaždé před spaním ještě malinko povídám.

(Do rakety by vzal s sebou samozřejmě mě, nic jiného jsem ani nečekala, ovšem trochu mě překvapil, když začal vymýšlet, jak by Alberta zavřel do barelu a na tajnačku ho přivázal k raketě, aby ho nemusel nechávat na Zemi. Že by v tom barelu Albert shořel už při startu, to jsem mu neřekla. Jsem silná žena.)

„Stýská se ti po Mileně, Adámku?“ zeptala jsem se ho asi tak před týdnem, než jsme šli spát.

„Ani ne,“ zhodnotil to suše.

„S Milenou je hrozná nuda, viď?“ přisadila jsem si. „Po té se nám teda stýskat rozhodně nebude!“

„Ale víš, po kom se mi stýská?“ zamumlal, zachumlal se do dečky a oči se mu najednou podivně leskly. Jeho dojetí mě dojme vždycky ze všeho nejvíce, takže jsem do tří vteřin cítila, jak i mně stoupá do oka slza, a chápavě jsem přikývla.

„Vím, Adámku, vím…“ Zhluboka jsem si povzdechla.

„Mně taky.“

Jeho dojetí ale bylo rázem pryč. „Cože? Vážně? Já věděl, že se ti po něm nakonec bude stýskat! Tak si ho vezmeme sem k sobě, může být na zahradě, není sice tak velká, ale stačit to bude! Strejda Míra by mi určitě pomohl stlouct boudu, až zase přijede… A budeme chodit na procházky!“

I moje dojetí bylo rázem pryč. Na vteřinku mi bleskla hlavou představa Alberta, jak mu kouká z pestrobarevné, podomácku stlučené boudy hlava, ale ihned jsem si uvědomila, že vůbec nemluvil o svém tatínkovi, ale o Ferdovi, středně velkém rezavém psisku, které zůstalo na Svíčkovic sídle, protože moje nesnášenlivost vůči zvířatům má tak hluboké kořeny, že ani moře Adámkových slz by v tomhle případě neobměkčilo mé srdce.

Navíc jsem mu napovídala, že na něj mám alergii a že v našem malém domečku by mě to mohlo bez legrace zabít! Až jsem tomu sama skoro uvěřila. I tak těch slz Adámek vybrečel aspoň jezírko, když jsem mu jemně ale důrazně řekla, že zkrátka a dobře ta smradlavá hromada chlupů a zubů a slin s námi do nového domku nejede!

Musím Adámkovi ovšem přičíst body k dobru. Přestože jsme se od začátku víceméně bezkonfliktně (Milenu do toho nepočítám) shodli, že Adámek určitě bude zůstávat přes týden se mnou, mohl do toho mluvit i on sám. Čekala bych, že ve chvíli, kdy mu zatrhnu vzít si Ferdu s sebou, začne fáze citového vydírání a on bude ječet, že chce teda radši zůstat s taťkou. Ale nic takového ho ani nenapadlo. Prostě jen brečel a vydíral svýma smutnýma očima (ne nepodobnýma těm Ferdovým) a podezřele vychytrale navrhoval, ať si pořídím prášky proti alergii, ale ani jednou ho nenapadlo, že by snad zůstal s Albertem. Ano, zde je vidět, že tahle má láska je opětována.

„Ale né…“ zaúpěla jsem. „Mrzí mě to, ale já neměla na mysli Ferdu, víš…“

Jeho rozzářené oči zase pohasly. „Aha,“ hlesnul. Pak se na mě ale pátravě podíval a jako u křížového výslechu povídá: „A kohos měla teda na mysli?“

Samozřejmě, že jsem mu nemohla říct pravdu. Adámka jsme do úplných detailů mého a Albertova rozvodu nezasvětili, říkali jsme si, že na tohle je opravdu ještě moc malý. Takže jsme mu prostě a jednoduše řekli, že se občas stane, že se lidi nemají už tak moc rádi, jako když se brali. Takže tomuhle teď on věří. Kdybych mu přiznala, že se mi za jednoho pošmourného podzimního večera zastesklo po jeho taťuldovi, on by jakožto správný chytrolín ihned vymyslel vhodné řešení. Uměla jsem si představit, jak na mě poulí ta svá modrá kukadla, usmívá se jak blázen a říká: „Tak se vrátíme za taťkou!“ a čeká, že já začnu skákat radostí a ječet:

„No Adame, ty jsi gééénius! Že mě to nenapadlo dřív!“ Takže ne. Tohle jsem mu prostě nemohla říct.

„No… Samozřejmě že po Hansovi!“ vypadlo ze mě bez větších rozmýšlení.

„Po Hansovi?“ ptal se Adámek nedůvěřivě. „Vždyť ten skoro nemluví.“ Zamračil se.

„No jo, to víš. Je to příjemná změna. Někdo hodně mluví a prd dělá. A někdo zase nemluví, ale zvládne toho spoustu. A to je přesně Hans, a právě po tom se mi tak stýská…“ Tahala jsem svoje výmluvy až z paty. Adámek nevypadal moc přesvědčeně, a tak jsem honem dodala: „Ták, a teď už je čas jít spát… Tak dobrou s kobrou, prťousi!“ Urychleně jsem vyskočila z jeho postele, až se mi zatmělo před očima, mlaskla mu pořádnou pusu a s máváním se odporoučela z jeho pokojíčku.

Jednu věc Albertovi musím nechat. Způsob, jakým se zachoval, je opravdu obdivuhodný. Sice na něj občas trochu nadávám, ale pravda je, že se zmítám mezi lítostí kvůli tomu, co jsem svou blbostí ztratila, a vztekem… Vztekem na sebe, který si ventiluju skrz vztek na Alberta. Dalo by se však říct, že to je naprosto přirozená reakce. Je to takový můj způsob, jak se vyrovnat se ztrátou Svíčkovic milionového impéria.

Ovšem po tom, co jsem Albertovi provedla, bych se upřímně nedivila, kdyby mě namísto tohoto všeho raději poslal někam na práce do kolonií, jak jsem to viděla v jednom seriálu. Nebo by se svými penězi klidně mohl zařídit, abych zmizela úplně. S jeho penězi by klidně mohl zařídit, aby zmizela celá moje rodina a nikdo nic nevěděl!

V tom případě mi mohl přece jen koupit něco většího než tenhle domeček pro panenky, ale asi je to pořád lepší, než kdyby mě odsoudil na doživotí v paneláku. Průměrný člověk by tento dům zhodnotil asi jako krásný a prostorný tak akorát pro menší rodinu. Že mezi průměrné lidi nepatřím, to není moje chyba.

Dole je menší obývák a jedna lehce stísněná kuchyně s jídelním koutkem a prosklenými dveřmi, vedoucími do malé zahrádky. V dolním patře mé nové rezidence se kromě toho nalézá taky záchod, pidikoupelna se sprchovým koutem a jakási temná komora, kde jsou těsně na sebe nahňácaný pračka se sušičkou. Úzký schodiště vede do podkrovního patra, kde má Adámek pokojík a já ložnici. Jediné světlé místo toho všeho je horní koupelna s obří rohovou vanou. Ta vana je asi jediná „obří“ věc, která tu je, a já si ji podle toho náležitě vychutnávám. Jedna polička v koupelně je vyhrazena všemožným svíčkám, polička pod ní je zase plná koupelových solí, pěn do koupele, mýdlových okvětních lístků a tak podobně. Řekla jsem si, že nějak si musím to odloučení od přepychu u Svíčkových vynahradit, no ne? Když se občas zalykám hořkostí a zapomenu na skutečnost, že bych přeci jen měla být Albertovi trochu vděčná, napustím si vanu, zapálím si svíčky a relaxuju. Většinou v sobě aspoň špetku vděku najdu. Zatím tenhle rituál musím provádět denně.

Někdo by mi určitě řekl, že si stejně žiju poněkud nad poměry, což může být z určitých úhlů pohledů pravda, ale aby bylo jasno, vím minimálně o dvou tragédiích, které moje přesídlení přineslo. První tragédií je absence bazénu. Byli jsme na něj s Adámkem zvyklí a pravidelně chodili po večerech plavat, naučil se to už v necelých pěti letech a od letošního roku chodí i do speciálního kroužku závodního plavání.

Bydlíme tady už od začátku září čili nejdelší dva týdny v mém životě, a tak jsem už nejednou musela s Adámkem vyrazit do veřejného plaveckého bazénu, kde jsem nebyla věky, takže to pro mě byl trochu šok. Po celou dobu naší návštěvy se křečovitě usmívám a mávám, kdykoliv to Adámek vyžaduje, ale nemohu přestat myslet na to, v jakém ohrožení se oba nacházíme – co když si přineseme z bazénu kromě příjemné únavy například taky bradavici nebo plíseň? Snažím se na to nemyslet, abych si to náhodou nepřivolala, ale popravdě řečeno, čím víc se snažím, tím víc na to myslím a nevědomky lidem zírám na odhalené nohy, nehty u nohou a chodidla a hledám jakékoliv příznaky plísňových onemocnění. A to už nemluvím o jiných chorobách, které se dají v bazénu chytit, ale v tomto bodě myšlenky vždy utnu a raději pokukuju po pohledných plavčících. Kterých teda v Brně moc není.

Aspoň že o víkendech si Adámek zaplave u Svíčkových.

Pak jsou tu ještě nedělní večeře na sídle, kde jsem povinována být i já coby matka Milenina a Jardova jediného vnoučete pro zdání kompletní rodiny. To byla jedna z Mileniných podmínek, když se mnou konečně přestala bojovat kvůli tomu, že Adámek bude přes týden se mnou. Musím ovšem říct, že tahle podmínka mi nevadí. Většinou si před večeří s Adámkem skvěle zaplaveme a pak si nacpeme břicha tak, jak se nám to u nás doma přes týden moc nepodaří; Svíčkovic kuchyně je pořád stejně vynikající. Milena se většinou krotí a odpouští si jízlivé a jedovaté poznámky, nicméně ani tak ji nepřestávám podezřívat, že se na mě možná chystá udělat nějaký atentát či něco podobného, protože ta se s částečným odloučením se svým malým broučkem stále sžívá, zatímco jemu to je upřímně putna. Jak říkám: je po mně!

Druhá tragédie, plynoucí z mého a Adámkova vystěhovalectví, je ovšem naprosto kolosální a doteď ještě čas od času nemůžu usnout, když na to myslím. Převaluju se, ta myšlenka mě pálí v hlavě, občas se začnu i potit, je mi hrozné vedro a neustále musím obracet peřinu na druhou, chladnější stranu. Dokonce – a za to se, přiznávám, malinko stydím – to byl jeden z hlavních bodů, proč jsem se snažila zabránit rozvodu, když už se zdálo, že je nevyhnutelný: moje šatna. Ano, moje šatna. Často na ni myslím, co se s ní asi stalo. Mám takové tušení…

Nejspíš vůbec nic. Zeje prázdnotou a čeká na příchod další paní domácnosti, Albertovy příští choti, kterou už teď z hloubi duše nenávidím!

Ona si tam nanosí své róby, zatímco já se mezitím budu muset spokojit se svým takřka poustevnickým životem na okraji skorovelkoměsta a podkrovní pidimístnůstkou, navazující na mou ložnici, kde je jen jedna krátká tyčka na ramínka a pár přihrádeček. Když jsem se stěhovala ze sídla sem, hned mi došlo, že se mi do mé nové „šatny“ moje garderoba ani náhodou nevejde, takže velká část mého oblečení je zatím ještě uložená v papírových krabicích různě po domě.

Vím moc dobře, že bych s tím něco měla udělat – a rozhodně to plánuji – ale zatím jsem se k tomu nedokopala. Asi si nostalgicky zavzpomínám a prodám zase něco na internetu. Plánuju totiž také stát se minimalistkou a pořídit si tzv. minimalistický šatník, to znamená asi tak jen deset kousků oblečení, které však s nadprůměrnou vynalézavostí (která mi nechybí!) dokážu nakombinovat do stovky různých outfitů. Takový šatník by se mi už do šatny vešel, a to vcelku bez problémů. Mám velkou motivaci!

Když už jsem v tom, mohla bych si hezky sepsat své nejbližší cíle, ať to mám černé na bílém. Takže:

Sepsat události posledních několika měsíců (kdy se to všechno mírně řečeno dost vyostřilo).

Vybalit si všechno oblečení a valnou většinu prodat na internetu.

Stát se minimalistkou.

Najít si práci.

Tomu poslednímu bodu jsem se holt nemohla vyhnout, protože mé okolí už na mě vyvíjí docela silný tlak. Jízlivé poznámky ze strany Albertova příbuzenstva už do toho snad ani nezahrnuju, vlastně si skoro nepamatuju, kdy se se mnou Milena bavila o něčem jiném než o mém (neexistujícím) zaměstnání. Kde jsou ty časy, kdy na mě tahle žena tlačila, ať se stanu matkou na plný úvazek, ženuškou v domácnosti? A nakonec se jí to povedlo, což je jeden z hlavních důvodů, proč jsem na tom teď tak mizerně!

Milena mi teď nicméně může být úplně volná, narážky od mých rodičů, krve mé krve, už jsou mi však ukradené o trochu míň. Nejvíc mi ovšem pohnul svědomím Adámek, když se v jeho úplně prvním školním týdnu vrátil jednoho odpoledne poněkud pohnutý a dlouho mi nechtěl říct, co se děje, až jsem to z něho nakonec vytáhla pod pohrůžkou, že mu večer nepřečtu kapitolu z Harryho Pottera.

Celý zkroušený mi pověděl, že ve škole si povídali o povoláních a co dělají rodiče, a on že vůbec nevěděl, co má říct, tak řekl, že maminka je doma. A paní učitelka, drbna jedna šťouravá, se vyptávala, proč jsem doma, jestli jsem jako na mateřské, jestli nemá náhodou Adámek mladšího sourozence, tak on po popravdě řekl, že ne, že jsem prostě doma. Děti se toho děsně chytily, protože jsou to prostě děti, a tak tam začaly řešit, jestli náhodou nejsem nemocná, že Adélky maminka si zlomila obě nohy a pak byla měsíc na neschopence, tak jestli jsem si náhodou taky nezlomila obě nohy a nejsem na neschopence, načež upřímný Adámek povídá, že ne, že jsem si nezlomila nohy, až nakonec nějaký raubíř jménem Čeněk povídá: „No tak to je asi nezaměstnaná, ne?“ Řekl to však tak, že to znělo, jako by šlo o něco velmi, velmi špatného, jenže jelikož Adámek netušil, jak to tedy se mnou je, protože jsme doma nikdy neřešili, proč jsem doma, tak jen přikývl a už k tomu nic nedodával, ale měl z toho celý den špatný pocit, protože co když nejsem nezaměstnaná, a co když si teď celá třída o jeho mamince myslí, že je nezaměstnaná, a co když být nezaměstnaný je opravdu něco ostudného?

Adámkovi jakožto citlivému dítěti se zase podivně leskly oči a dokonce se mu začínala i klepat bradička, tak jsem ho přidusila v medvědím objetí a řekla: „Adámku, víš… Já sice jsem… No, dá se to tak říct, že jsem nezaměstnaná, ale na tom není vůbec nic špatného, takže si s tím nedělej žádný stresy, jasný? A nějakej Čeněk ať se jde bodnout, jen počkej, až bude v mém věku, taky bude určitě nezaměstnaný! A jestli ne, tak bude dělat hovnometaře! Neboj, však já už si brzo práci najdu…“ zamumlala jsem nakonec a nevěřila vlastním uším. Adámek očividně taky ne, protože se nadále tvářil zkroušeně, tak jsem si řekla, že trochu odlehčím situaci, a s vážným výrazem jsem řekla: „A vůbec, koukala jsem, že u vás ve škole hledají uklízečku, to by pro mě nebyl špatnej džob, co myslíš? A navíc bychom se vídali nejen doma, ale i u tebe ve škole!“

Když jsem ale viděla Adámkův zděšený výraz, vybuchla jsem smíchy a zase si ho k sobě přitáhla. „Dělám si legraci! Umíš si mě snad představit s mopem?“ A Adámek se konečně přestal soužit a rozchechtal se se mnou. Ta představa byla k popukání.

„To teda neumím!“ chichotal se a já byla potají pyšná na to, jak elegantní maminka zřejmě jsem. Pak jsme společně vymýšleli scénáře, jak bych mu o velké přestávce vozila na uklízečském vozíku sváču, a jiné srandičky. Katastrofa zažehnána.

Ale i tak. Musím si holt najít práci. Zkejsla jsem doma víc jak sedm let. Dávám to samozřejmě za vinu Mileně, před lety mě promyšleným a systematickým nátlakem přinutila k tomu, aby se ze mě stala žena v domácnosti, což na Svíčkovic sídle neznamenalo to, co by si každý druhý člověk obvykle představil. Nelítala jsem neustále s prachovkou po domě, netrávila jsem dlouhé hodiny v kuchyni u sporáku, ani ten mop mi nepřišel pod ruku… Nic takového.

V prvních letech Adámkova života jsem se plně věnovala jemu. Můj původní plán byl sice takový, že se do práce vrátím docela brzy alespoň na částečný úvazek a budu z domova psát články pro magazín Mercur, ale nakonec jsem byla ráda za Milenino vtíravé domlouvání, ať jsem raději doma a plně se soustředím na své dítě, protože takhle zkraje života přece potřebují děti svou maminku na celých sto procent, obzvlášť když Albert musí pracovat a živit rodinu.

Argument roku.

Ovšem když byly Adámkovi tři roky a průměrné české matce by skončila mateřská, mně se, no, mně se zrovna nechtělo se honem hnát do práce. Během posledních let jsem dokonce zplodila několik rukopisů, ale z žádného nakladatelství mi nepřišla kladná odpověď a já skálopevně odmítala Albertovy pobídky, ať si to vydám samonákladem. Nejsem zrovna vzor skromnosti, ale uznání se koupit stejně nedá. V průběhu těch let se někdo sem tam obtěžoval napsat důvody, proč nechce má dílka vydat, takže jsem si nedělala iluze. Podle všeho jsou mé texty na pomezí několika žánrů, nelze je zařadit a neexistuje pro ně cílová skupina. To jednoho zrovna nepovzbudí.

Takže jsem si aspoň porůznu sepisovala další pokusy o detektivky a představovala si, že jsem spisovatelka na volné noze a tohle si naprosto můžu dovolit, a ještě k tomu jsem příkladná matka, která tráví se svým synem veškerý svůj čas.

Nicméně říct o sobě, že jsem spisovatelka, teda pořád ještě nemůžu, takže u představy bohémského spisovatelského života to haslo. A navíc, pod slovem „bohémský život“ si stejně představuju samu sebe v jakémsi doupěti, kde je každá volná plocha pokrytá dečkami, ze stropu visí spousty lapačů snů, všude nebezpečně hoří svíčky nebo doutnají vonné tyčinky a já mám na sobě pončo, zatímco píšu ten svůj legendární román, který mě vyhoupne na spisovatelské výšiny. A prostředí, které jsem měla k životu na Svíčkovic sídle, se tomu podobalo opravdu jen vzdáleně. Ne že bych si snad stěžovala, vždyť přesně to jsem si přála. A pončo bych si na sebe nejspíš nevzala, ani kdyby mi za to zaplatili! (I když, to už by bylo na pováženou, ale záleželo by samozřejmě na tom, kolik by mi zaplatili. Ano. Tak hluboce jsem klesla!)

Někdy jsem se však na Svíčkovic honosném sídlem cítila přeci jen trochu divně. Žádnou postporodní depresi jsem nezažila, existenciální krize se mi taky docela vyhýbaly, ale tohle, to bylo něco trochu jiného, něco, čemu jsem ani nedokázala dát jméno. Environmentální krize? Dokonalostní depka? Ale nejvíc by asi seděla stará dobrá prázdnota. Ano, někdy jsem tam zažívala hroznou prázdnotu. Což je taky jeden z důvodů, proč jsem se teď rozhodla stát se minimalistkou. Třeba se dá prázdnota vyhnat prázdnotou.

Když se staly všechny ty nemilé události, zrovínka jsem plánovala vrátit se do práce. Zajít zase za manžílkem a poprosit ho, ať mi něco sežene v Mercuru. V tomhle směru jsem neměla přehnanou hrdost, proč bych to nevyužila, dokud můžu, no ne?

No. Jinde by mě ale stejně asi nevzali. Kdo chce zaměstnat ženskou po mateřské s prakticky nulovými pracovními schopnostmi? To už každopádně vůbec nemusím řešit, protože ta možnost vydyndat práci u svého manžílka už je dávno pryč. A hrdost je naopak zpátky, a to hned v těsném závěsu za pocitem, že žádat teď Alberta o práci by bylo naprosto nepatřičné.

A teď se konečně dostávám k jádru pudla. Což je pro mě ideální chvíle, abych se zastavila, šla si udělat oběd (kašlu na špek a dám si bůček!) a pokračovala až zítra, protože musím načerpat síly pořádným jídlem a spánkem, abych ten řetězec katastrofálních událostí byla schopná náležitě sepsat.

úterý, 18. září

Jak už jsem psala, život šel v těch sice ne úplně ideálních, ale aspoň už nějak zaběhnutých kolejích dál, dokud to celé nepokazil Filip svou smrtí. Nikdy nezapomenu na den, kdy jsme se to všichni dozvěděli. Ani to totiž nemohlo proběhnout normálně.

Stalo se to zhruba před půl rokem, na jaře, ale na mě jde trapnost ještě teď, když si na to vzpomenu. Šlo o klasický nedělní oběd, všichni jsme seděli u stolu, když se Mileně rozezvonil telefon. To byl pro mě tak trochu šok. Pokud bylo něco, co Milena naprosto nesnášela, tak to byla přítomnost mobilních telefonů u obědového stolu. Sama skoro nadskočila, když jí telefon začal vyzvánět v kapse elegentního svetříku. Bleskovou rychlostí telefon vytáhla a podívala se po nás.

„Omluvte mě, ale Filip se už dlouho neozval, takže, no, pro jistotu…“ Na vysvětlenou zamávala telefonem. Filip už byl tou dobou několik let v kuse v cizině a jen čas od času dal nějakou hlášku domů, že je v pořádku. Nejspíš když se nějak hrozně zřídil a nějakým způsobem se mu zastesklo či co, v takových chvílích mi totiž občas taky „omylem“ poslal nějakou podivnou zprávu, ale já to vzorně ignorovala (a dovolila si jen občas po nocích, v prázdné posteli, tesknit po něčem, co jsem vlastně ani nikdy neměla, což byl asi tak jediný důvod, proč jsem po tom tesknila – a protože to píšu do závorky, prakticky se to nepočítá!). Jinak nevypadal, že se nějak zvlášť snaží zůstat se svou rodinou v kontaktu.

Nutno podotknout, že toho dne, kdy přišel osudový telefonát, jsem měla mimořádně špatnou náladu. Albert byl už několik dní hrozně přepracovaný a chladnější než obvykle, což, jak mě udivilo, mi nebylo úplně fuk a naopak mě to děsně vytáčelo. Do toho Adámek prožíval už asi dvacáté „období vzdoru“, až jsem začala mít podezření, že to je možná jen taková fráze, mít období vzdoru… Možná, že to je ve skutečnosti metafora na celý lidský život. A taky jsem to měla už skoro týden dostat a to zpoždění mi rozháralo jednak hormony, jednak myšlenky, když jsem si v tom vypjatém období představila, že bych snad mohla být znovu těhotná. Zmítaly mnou emoce a já skoro začala uvažovat, že si pro jistotu co nejdříve seženu těhotenský test, protože takovéhle emoce jsem nezažila od té doby, co jsem čekala Adámka. Ale to by asi stejně byla zbytečná investice. Ne že bych měla vystudovanou biologii, ale troufám si tvrdit, že vím, co se tak zhruba musí stát, aby člověk mohl otěhotnět. A to bylo něco, co už se pěkně dlouho nestalo. Ne že bych si o tom snad vedla nějaký speciální deníček, abych to věděla přesně, ale bylo to už (alespoň pocitově) tak dlouho, že jsem se od pasu dolů cítila prakticky mrtvá.

Takže se vlastně nikdo nemůže divit tomu, jak jsem se toho nedělního oběda zachovala…

„Je to číslo z ciziny, takže to radši zvednu,“ dodala tehdy Milena a tvářila se poněkud ustaraně.

Nevím, co se mi to odehrávalo v hlavě. Možná to byla intuice. Možná vládnu telepatií…

Možná jsem prostě jen klasicky jednala dřív, než jsem si to pořádně promyslela. A možná jsem měla prostě neodolatelnou chuť pronést nějaký hodně, hodně špatný vtípek, což se mi každopádně povedlo na výbornou.

„Ale prosimtě, Mileno, nedělej si starosti, to nejhorší, co se může stát, je to, že tam Filip zaklepe bačkůrkama…“ Můj hlas zněl jaksi nadneseně, jako bych říkala velice dobrý vtip. Úšklebek, který jsem měla na obličeji, byl zřejmě stejně nevhodný, ale ještě než jsem stihla větu dokončit, už jsem věděla, že jsem šlápla vedle. Jarda, Albert a dokonce i Adámek na mě koukali jako na nelidu.

„Prosím,“ zvedla Milena telefon, sjela mě velice přísným pohledem a vstala, aby se vzdálila od stolu. „Ano, u telefonu, s čím vám můžu pomoci?“

Pak se všechno událo ráz naráz. Sice to mám doteď v hlavě jako ve zpomaleném filmu, ale zároveň jsem měla pocit, jako by se všechno stalo během dvou tří vteřin.

Milena nestihla udělat ani pět kroků a najednou se zničehonic s nelidským výkřikem svezla na kolena a mobil upustila na zem. Jarda se skřípěním vyskočil ze židle a vrhnul se k ní, Albert už trochu elegantněji vyskočil od stolu a sehnul se pro telefon. Ohlásil se do něho a potom s kamenným výrazem poslouchal, co mu někdo říkal na druhé straně telefonu.

Adámek kulil oči a vypadal trochu, že mu je do brečení.

„Maminko,“ zamumlal potichoučku. „Co se stalo?“

Já si v tu chvíli uvědomila, že držím pořád kousek od svého obličeje vidličku. Ruka mi zamrzla na půl cesty. Opravdu nevím, co to se mnou v danou chvíli bylo, protože mi to kdovíproč připadalo celé částečně vtipné. Asi takovým tím morbidním způsobem vtipné. Protože občas, když se stane něco hrozného, člověku se chce smát, no ne? No ne?

Násilím jsem zachovala vážnou tvář a spustila ruku s vidličkou na talíř. Přitáhla jsem si Adámka blíž k sobě.

„Já nevím, Adíku, já nevím… Asi nic dobrého. Tatínek to zjistí,“ ujistila jsem ho a pozorovala, jak Albert stále telefonuje a Jarda chvátá pro sklenici vody a dává Mileně napít, pak ji drží v náručí a houpe s ní jako s malým dítětem. V tu chvíli mi to konečně přestalo připadat vtipné, protože mi došlo, že se asi stalo opravdu něco hrozného. A co hůř – že se asi stalo přesně to, z čeho jsem si dvě minuty předtím dělala nevhodnou legraci.

Úplně se mi zhoupnul svět – jednak samozřejmě z pocitu neuvěřitelné trapnosti, ale jednak vůbec z toho, co se stalo. Je vážně možné, že se něco stalo s Filipem? Hladila jsem Adámka po vlasech a s napětím koukala na Alberta. Stál docela daleko od nás, něco potichu říkal do telefonu a byl podivně pobledlý. Konečně hovor ukončil a podíval se se zvláštním výrazem na svého otce, který držel Milenu, po tváři mu tekla slza a Albertův pohled opětoval. Albert neznatelně zavrtěl hlavou a pak nakřáplým hlasem řekl Jardovi, ať matku vezme do postele, že on skočí do lékárničky pro nějaký prášek.

Já pořád seděla na svém místě a hlavou mi běžely hotové tříproudé dálnice myšlenek a hrozila hromadná autonehoda. Mezi myšlenkovou smrští byla i otázka, jestli bych se náhodou neměla omluvit za ten pitomý vtípek, ale tentokrát jsem si včas uvědomila, že by to nebylo úplně vhodné. Přece to ještě ke všemu nebudu znovu vytahovat!

Jarda odcházel s Milenou pryč z jídelny, Albert šel do koupelny pro lékárničku, ale když procházel kolem nás, zachytila jsem jeho pohled. „Je Filip…?“ Ani jsem to nedokázala doříct. „Kdo to vlastně volal?“ zeptala jsem se jinak.

„To byl Rudolf, Filipův kamarád… Volal, že Filip…“ Hlas se mu zlomil. Albert si promnul obličej dlaněmi a zhluboka se nadechnul. „Filip se asi utopil v moři. Vyjel někam na jachtě, ale už se nevrátil, našla se ta loď, ale… tělo ne.“

Udělalo se mi lehce nevolno od žaludku. Měla jsem to potvrzené – takhle špatný žert se mi snad ještě nikdy nepovedl! On to totiž vůbec nebyl vtip, ale realita. Absurdně mě napadlo, že si teď bude Milena myslet, že jsem o tom třeba věděla… Nebo že jsem ho zabila! Hned mi došlo, že to je blbost, a raději vstala, zachytila Alberta, který už zase odcházel pryč, za paži, přitáhla si ho a objala ho.

„To mě moc mrzí,“ řekla jsem. Albert byl jako prkno, vůbec se ani nepohnul, byl zřejmě v šoku. A na mě to pomalu šlo taky. Ale vytrhl mě z toho vzlyk, který se ozval za našimi zády. Otočila jsem se a zjistila, že Adámek má úplně červený a zkřivený obličejík a bulí. „Strejda Filip umřel?“ zaskučel.

Pustila jsem Alberta, ten se jako naprogramovaný otočil a šel pro nějaké prášky pro Milenu a já popadla do náručí pro změnu Adámka, zvedla ho ze židle a jemně s ním pohupovala.

„To nic, Adíku, nebreč… Vždyť jsi strejdu Filipa stejně skoro neznal,“ snažila jsem se ho nějak uklidnit, ale hned mi došlo, jakou pitomost jsem to zase vypustila z úst. Tohle by mi asi žádný psycholog neschválil. Adámkovo první setkání se smrtí! Je jasné, že ho to vezme, obzvlášť když je to v rodině, ať už ho znal nebo ne. Navíc byl chuděrka svědkem opravdu bolestných emocí. A já mu tady pak budu říkat fráze jako „Nebul, vždyťs ho ani neznal!“ Za to bych možná dostala cenu Nejhorší matka na světě.

Dál jsem už radši jen uklidňujícím hlasem broukala, houpala Adámka v náručí a pomalu ho nesla do jeho pokojíku. Uložila jsem ho do postýlky, přečetla mu kousek Harryho Pottera a on během chvilky opravdu usnul, i když zrovna umřel nějaký nevinný mudla. Toho ale koneckonců taky neznal.

No, zažívala jsem jakýsi podivný pocit, jako bych snad měla zapnutý režim „dobrá matka”, což je sice jen taková demo verze, jen co je pravda, ale mám ho a to je hlavní! Každopádně jakmile to ze mě s Adámkovým usnutím spadlo, začalo se mi cosi uvnitř taky podivně svírat.

Potřebovala jsem čerstvý vzduch, a tak jsem vyrazila na své milované místo, na místo, kam jsem chodila vždycky ráda přemýšlet: k jezírku s kapry koi. Opatrně jsem si vlezla na lávku a jemně s ní houpala, protože jak jsem za ten den pochopila, houpání by mělo přispět k uklidnění. Jarda houpal Milenu, já houpala Adámka, ale mně nikdo nehoupal, takže mi holt nezbylo nic jiného, než se houpat sama na lávce, zatímco mě kapři koi zvědavě pozorovali z jezírka. Možná od našeho prvního setkání nikdy nepřestali doufat, že jim tam zase jednoho dne něco vrhnu, a pravda byla, že toho dne jsem k tomu měla opravdu blízko. Půlka oběda sice pořád stydla na stole v jídelně, ale druhá byla v žaludku a nějak se jí tam nelíbilo.

Bylo mi zvláštně. Nemohla jsem uvěřit, co se děje. Zdálo se mi, jako by najednou svět jaksi tepal kolem mě, ale já přitom stála na místě. Tohle přece nemůže být pravda! běželo mi hlavou stále dokola. Nemohla jsem ani kloudně přemýšlet. Myšlenky se mi rozbíhaly všemi směry, v hlavě mi blikaly jakési snové vize azurově modrého moře, bílé lodi a snědého, opáleného Filipa. Tohle už není aktuální? Změnil se snad snědý bronz v zelenkavou barvu nafouklé mrtvoly? Stalo se z Filipa krmení pro žraloky, které se změní ve žraločí trus?!

Zrovna jsem začala přemýšlet nad tím, kam až a do čeho se asi postupem času Filip „reinkarnuje“, když v tom jsem viděla, jak se ke mně blíží Albert.

„Kde je Adam?“ zeptal se, když došel až k jezírku.

„Usnul,“ odpověděla jsem a zadívala se na něho. Měl zarudlé oči. „Jsi v pořádku?”

Pokýval hlavou, ale pak pokrčil rameny. Byl pořád hrozně bledý. Najednou mi připadal ještě hubenější než obvykle, a vypadal hrozně křehce.

„A co mamka?“ A zase jsem si vzpomněla na svůj blbý vtípek o Filipově smrti a potlačila nutkání se ho zeptat, jestli mu náhodou nepřikázala, aby si opatřil rozvodové papíry. Jen tak, pro jistotu. Ale to si nechala až na později, podle všeho.

„Jo, našel jsem nějaké uklidňující bylinkové kapky. A taky jsme do ní vpravili s taťkou asi pět panáků,“ řekl, ale zněl hrozně vzdáleně. Sešla jsem z lávky a znovu ho objala, tentokrát mé objetí opětoval.

„Je to jisté?“ nemohla jsem se nezeptat. Samozřejmě bych nerada hysterčila pro nic za nic, i když v duchu a skrytě.

„Já nevím,“ povzdychnul si Albert. „Rudolf říkal, že ten telefonát hodně dlouho odkládal. Podle všeho o Filipovi nic nevěděl asi tři měsíce… Ale myslel si, že prostě chtěl jen na chvíli být sám, prý to tak někdy dělal. Už párkrát na delší dobu zmizel, ale vždycky se vrátil tak do měsíce. Před měsícem po něm tedy nechal pátrat a docela rychle našli jeho loď, vyplavenou na břehu. Prohledávali blízké ostrovy, ale nic nenašli a… Prý si nikdo nemyslí, že to mohl přežít,“ hlesl.

Neměla jsem slov. Teď se to všechno zdálo zase trochu skutečnější, ale pořád jsem tomu prostě nedokázala uvěřit. Na tom ale koneckonců asi není nic zvláštního, smrt tak prostě působí. Přijde nečekaně a přijmout ji není snadné jako přijmout třeba lichotku nebo dárek k narozeninám. Teda samozřejmě záleží na tom, jaký to je dárek, nebo jaká to je lichotka. Ale to už trochu odbočuju a vůbec, asi bych neměla přirovnávat smrt k obdržení dárku. Kdyby měla Milena možnost vidět tenhle můj myšlenkový pochod, nejspíš by to s ní rovnou seklo.

Nevím, jak dlouho jsme tam stáli. Nakonec se trochu zatáhlo a začalo poprchávat, tak jsme šli domů. Adámek i Milena pořád spali, tak jsme poprosili Zlatu, jejíž rudé oči mi prozradily, že už se o tom taky dozvěděla, aby nám uvařila na povzbuzení horkou čokoládu. Pak jsme společně s Jardou seděli v obýváku v křesílkách, mlčeli a srkali sladký horký nápoj. Každý jsme si přemýšleli o svém, ale všichni nakonec asi o tom samém.

Mě posedl podivný pocit ztráty, který se naprosto nehodil. Filipa jsem naposledy viděla asi před šesti lety. Nějaký čas jsme se ještě příležitostně potkávali na Svíčkovic sídle, ale pár měsíců po tom, co se narodil Adámek, se Filip sbalil a odjel se svým kámošem Rudolfem pryč, do ciziny. Ani jsme nejdřív nevěděli, kam že se to vlastně vydal, prostě zmizel.

Myslím, že ani neplánoval se se mnou rozloučit, to bych toho po něm asi chtěla moc. Náš vztah byl těch posledních pár měsíců jaksi „předstíraně přátelský”. Filip se občas na sídle objevil, když se tam něco slavilo, párkrát si tam přivezl z Prahy nějaké podivné týpky ze své zhulenecké a opilecké párty nebo novou přítelkyni. Nutno dodat, že jich vystřídal požehnaně a žádná se tam nepodívala víc jak jednou. Se mnou se při těch příležitostech už ale tolik nebavil a Adámka taky docela přehlížel. Myslím, že si ten malý růžový uzlíček, kterým tehdy Adámek byl, ani jednou nepochoval! (Pak ať mi někdo může vyčítá, že klukovi předhazuju, že ho neznal. Ještě kvůli tomu bude bulet, když byl strejda Filip takovej ignorant!)

Mým směrem maximálně někdy jen tak pro zábavu prohodil jakousi podivnou dvojsmyslnou poznámku, aby si udržel imidž bratra průšviháře a svůdníka. Ta dramatická a snad malinko i romantická část mé duše si mohla tyto poznámky vyložit po svém, ale ta druhá část – unavená matka prvorodička – nad tím mávla rukou a řekla si „No jo, Filip“. Takže jsem ty jeho narážky buď úplně ignorovala, nebo ho nějak trefně odpálkovala.

Přesto to mezi námi bylo kapánek podivné. Někdy mě svými šaškárnami vytáčel k nepříčetnosti, někdy mě dokázal i rozesmát, ale povětšinou jsem měla dojem jakési neupřímnosti. Ono to asi ani jinak nešlo, protože pokud bychom měli být upřímní, naprosto by se to nesrovnávalo s mou rolí vzorné manželky a matky (kterou jsem, přiznávám, stejně nikdy nebyla schopna úplně zvládat). V tomto ohledu jsem to ale zvládala až neuvěřitelně, s Filipem jsem se totiž v průběhu těch let už žádným způsobem nezapletla. A to občas padlo i pozvání na kulečník nebo partičku karet. Ale ne. Já byla silná!

Možná proto jsem mu nestála ani za to rozloučení, každopádně jednoho odpoledne po tom, co jsem dala malinkého Adámka spát a šla se na chvilku projít do zahrady, jsem před domem potkala Filipa, který si ládoval auto zavazadly. Ani jsem nevěděla, že je zrovna doma, proto mě docela překvapilo, že ho na Svíčkovic sídle potkávám. Žádná oslava se nekonala a zdálo se, že s sebou tentokrát ani nepřivezl nějakou fiflenku, kterou by chtěl okouzlovat rodinným jměním… Trochu jsem ho v tu chvíli podezírala, že mu možná přestaly jít ty jeho obchody v Praze, a tak se rozhodl trochu vybílit rodný dům. Když jsem ho však viděla, jak hází snad tu největší cestovní tašku do kufru svého auta, trochu jsem své závěry přehodnotila.

„Co tady děláš?“ vybafla jsem na něj.

„Ahoj, Emo, taky tě rád vidím!“ zvolal s jakýmsi hereckým akcentem, čímž mi taktně naznačil, že neumím zdravit. Já jsem si z toho nic nedělala a pokračovala ve výslechu.

„Kam to vezeš?“ ukázala jsem prstem na jeho tašku, kterou právě ledabyle mrsknul do kufru auta.

„Pryč,“ blýskl po mně úsměvem a sklonil se ke kufru, aby si to tam přerovnal.

Začínala mi docházet trpělivost. Samozřejmě, že mi nemůže normálně odpovědět. Založila jsem ruce, zabodla pohled do jeho zad a čekala, až se konečně otočí, aby viděl můj nakvašený výraz. Unavená matka prvorodička totiž většinou nemá dobrou náladu!

Konečně se ke mně otočil, pořád s tím otravným úsměvem ve tváři. „Co že tě to tak zajímá? Bude se ti snad stýskat po mých občasných návštěvách, které vždy prozáří tvůj jednotvárný život tady?“ pokračoval s tím divadlem.

Aha! Takže tím chce říct, že ty návštěvy skončí? dumala jsem.

„Prostě mě to zajímá, no!“ řekla jsem nahlas a jeho druhou poznámku jsem okázale ignorovala. Pomalu jsem začínala cítit, jak stupidní tenhle náš rozhovor je a že jsme s ním ještě vůbec, ale vůbec nic nevykomunikovali.

„Tak tebe to zajímá, jo?“ opičil se Filip. Očividně ho to bavilo. „Takže já tě zajímám, jo?“

Mě tohle ale ani za nic nebavilo, takže jsem už malinko pociťovala přicházející vztek, což v posledních dnech nebylo vůbec těžké. „Takže se někam zase stěhuješ nebo co?“ zeptala jsem na rovinu a můj hlas byl podbarvený lehkým podrážděním.

Zvedl obočí. „Jestli se stěhuju? No… Asi se to tak dá říct, že se stěhuju. Prostě jedu pryč, daleko, tak daleko, že si s sebou radši beru rovnou všechen svůj majetek…“ říkal pomalu a tvářil se u toho děsně neproniknutelně.

Takže on prostě musí být tajemný do úplného konce, napadlo mě, ale ještě jsem to nevzdávala.

„A na jak dlouho?“ vyptávala jsem se dál. Sice jsem v tu chvíli už tak nějak tušila, že mi do toho vážně nic není, ale s nevědomostí jsem se smířit fakt nechtěla.

„Em.“ Filipův výraz najednou zvážněl, z čehož bych se byla ráda radovala, ale v tu chvíli jsem pocítila zase jakési neblahé tušení, že jsem opět nevědomky překročila nějaké hranice našeho přísně určeného vztahu. „Nevím, na jak dlouho. Ale já prostě musím pryč, víš? Já už nemůžu…“ Podíval se stranou. „Já už tady nemůžu dál být, chápeš?“ Díval se na mě tak podivně naléhavě, jako by mi snad chtěl vykoukat díru do hlavy. Anebo jako by chtěl, abych něco pochopila. „Je to prostě všechno furt dokola, nějak už mě to nebaví…“ dodal potichu.

„Nechápu,“ řekla jsem úsečně, i když jsem si tím nebyla tak jistá. Samozřejmě mě napadaly divoké scénáře, jak už tomu tak u mě bývá. Samozřejmě, že tu nemůže být a koukat se na můj a Albertův šťastný život s malým mrňousem, aniž by mu to rozdíralo srdce do krve, no samozřejmě. Na druhou stranu jsem si už zvykla, že tyhle mé dramatické scénáře hodně často Filip se smíchem popírá a ještě mě u toho dokáže opravdu nádherně ztrapnit. Nemohla jsem riskovat, že řeknu zastřeným hlasem: „Chápu…“ a budu ho častovat všeříkajícím pohledem, a on se najednou začne plácat do kolen a řvát na mě: „Zase jsi mi na to skočila, cha, cha, cha, cha!“

Takže jsem se raději rozhodla, že nekývnu hlavou se stejným vážným obličejem, jako měl Filip, a neodejdu chápavě do zahrady a neztratím se kdesi v houštinách, abych mu to jeho záhadné srdce víc nedrásala, ale místo toho jsem se afektovaně zachechtala a řekla: „Tak na to ti už neskočím, milánku!“

„Prosím tě nech těch her, Emo, jo?“ osočil se na mě. Já abych nechala her? To snad nemyslí vážně! Ale Filip ještě pokračoval. „Jestli si myslíš, že to je roztomilý, tak se pleteš. Popravdě mě s tím už docela sereš. Víš moc dobře, proč tady nemůžu být… A ani nechci. Furt samý srandičky, srandičky, jenže někdy už toho je taky hodně, víš? Čas posunout se dál… Navíc jsem k tomu teď dostal jednu vážně dobrou příležitost, takže ji hodlám využít.“

Chvíli jsem na něho zaraženě koukala a přemýšlela, co říct, ale nakonec ze mě vypadlo jenom: „A jakoupak příležitost?“

No ano. Byla jsem tenkrát trochu nezastavitelná. Ale na svou omluvu – byla jsem na rozpacích a nevěděla moc co s tím. Čas posunout se dál? Byla jsem si už skoro jistá, že ty jeho kecy nejsou žádný divadlo ani způsob, jak mě zesměšnit, ale to neměnilo nic na tom, že jsem neměla nejmenší tušení jak na to zareagovat. Vlastně jsem byla v pozici, kdy jsem na to reagovat prostě ani nesměla. Pro jistotu.

Filip se zasmál a znělo to napůl zoufale a napůl pobaveně. „Hele, nemám už moc času, tak radši sklapni a pojď sem,“ rozpřáhnul náruč.

„Cože?“ vykulila jsem oči. Filipa jsem se doslova nedotkla už měsíce.

„No pojď sem,“ zasmál se zase. „Nedělej z toho drama, chci se jen rozloučit,“ vysvětlil.

Jenže mně jako by zamrzly nohy v zemi a nebyla jsem schopná pohybu, takže jsem nakonec jen konsternovaně zírala, jak pár kroky překonává vzdálenost mezi námi, trochu se ke mně sklání a objímá mě. Stiskl mě tak pevně, až jsem se nemohla nadechnout, a když jsem konečně „rozmrzla“ dostatečně na to, abych mu mohla objetí trochu oplatit, protože mi došlo, že se zřejmě loučí na docela dlouho, ozvalo se za námi: „Co se děje?“

No jasně. Albertův radar zřejmě výstražně zahoukal a v mžiku byl u nás. Nechtěla jsem působit podezřele, koneckonců jsem nic neudělala, takže jsem jen pomalu spustila ruce, odtáhla se od Filipa a otočila se ke svému muži.

„Filip se loučí,“ vysvětlila jsem.

„Já vím,“ řekl s podivným, skoro by se dalo říct naštvaným výrazem, ale nedíval se na mě, nýbrž na Filipa. Vzápětí se jeho výraz vysvětlil. „Rodiče mi to řekli, mysleli si, že už jsi odjel.“

„Však já už do pěti minut jedu,“ odvětil Filip. „Zrovna jsem za tebou chtěl skočit, abych se rozloučil,“ dodal, ale neznělo to zrovna přesvědčivě.

„Jo?“ zeptal se Albert a ve tváři měl kamenný výraz. Bylo očividné, že to Filipovi ani trochu nevěří.

Filip už na to neodpověděl, místo toho vykročil k Albertovi a teatrálně rozpřáhnul náruč. „Tak ahoj, brácho!”

Už beze slov se objali, chlapsky se popleskali po zádech a Albert trochu roztál. Na rozdíl ode mě nevyzvídal, kam jeho bratr jede, proč tam jede a jak dlouho tam bude zůstávat, ale to byl prostě Albert. Za každé okolnosti korektní. Když mu teda zrovna neulítne nekorektní prd, ale troufám si říct, že to si dovolil jen sem tam přede mnou. Hm. Zajímalo by mě, před kým si to dovolí teď, když už u jeho prdů nejsem přítomna já? Doufám, že zatím před nikým! Doufám, že z toho má zaražené prdy!

Ale zpátky k tématu.

Filip si tehdy ještě dorovnal věci v kufru a zabouchl ho. Otočil se k nám a ještě se usmál, ale pohledem přitom spočíval na mně. Albert mi dal tak trochu majetnicky ruku kolem ramen, z čehož jsem měla zvrácenou radost, ale to by snad měla každá žena na mém místě, no ne? Drželo mě kolem ramen pěkných pár milionů!

„Tak se tady mějte…“ zakončil to Filip. Pak hvízdnul někam směrem do zahrady a zavolal na Hektora. To hovádko se samozřejmě přihnalo v nejvyšší možné rychlosti, kterou dokázalo vyvinout, celé uslintané a rozblázněné. Jako by to chápal, ještě se přihnal ke mně a k Albertovi. Albert ho na rozloučenou pohladil po hlavě, elegance sama. To mně už takové jemné a stylové rozloučení dopřáno nebylo. Přestože jsem Hektora ostražitě pozorovala, nějak se mu povedlo ke mně rychlostí blesku přiskočit a vrazit mi čumák pod sukni. Vyjekla jsem a uskočila, ale on uskočil se mnou a pořád čenichal dál, ale to už přichvátal Filip, vzal Hektora za obojek as potutelným úsměvem odtrhnul tomu hroznému čoklovi čumák z mých intimních partií. Prostě klasika!

Pak už díkybohu oba dva naskočili do auta a odjeli. Do zahrady jsme se nakonec šli projít společně s Albertem. Moc jsme toho nenamluvili. Moje zvědavost hned nepolevila, tak jsem se Alberta ptala, jestli náhodou neví nějaké podrobnosti, ale on mi neměl co říct, dozvěděl se to od rodičů, se kterými se Filip pouze rozloučil s tím, že jim dá občas o sobě vědět, ale ani jim žádné detaily neprozradil. Takže Filip se prostě rozhodl zase zmizet jako obvykle a já ani Albert jsme nebyli natolik naivní, abychom si namlouvali, že se s námi opravdu chtěl rozloučit. Však už jen to, že se rozloučil s rodiči, bylo do jisté míry překvapivé, protože co jsem zatím viděla, tak většinou, když se Filip rozhodne následovat nějaký svůj cíl, neohlíží se moc na ostatní a prostě si za tím jde. Ne že bych se snad cítila ublíženě za to, že se se mnou rozloučil jen shodou náhod, ale malinko mě to štvalo. Opravdu jen minimálně. Čestný skautský.

Mé objetí s Filipem Albert toho odpoledne nijak nekomentoval. Koneckonců, nic v tom přece nebylo. On sám se s ním přece taky obejmul a já ho z ničeho nepodezírala! (I když to by nejspíš bylo trochu zvrácené, kdybych ho z něčeho podezírala…)

I když jsem se tenkrát snažila namluvit si, že jsem jen přetažená, Filipovo zmizení mě na několik dní trochu rozhodilo. Bylo toho na mě celkově nějak moc, tou dobou totiž Adámkovi vylejzaly zoubky, neustále brečel a nechtěl spát ani přes den, ani v noci. Milena se tehdy zachovala jako správná babička a hlídala ho, abych si mohla aspoň přes den schrupnout, ale jako naschvál se najednou zase nedařilo zabrat mně, takže jsem byla konstatně unavená a nevyspalá. Ještě ke všemu jsem si neustále uvědomovala svoje poporodní kila, ale chuť na čokoládu byla prostě pořád silnější než já. O pocitu, že jsem k ničemu, nic nedělám a kromě porodu a výhodného sňatku jsem v životě vlastně ničeho kloudného nedosáhla, už ani nemluvím. Byla to tehdy jedna velká depka. A do toho všeho Filipův náhlý odjezd a jeho tajemná poslední slova…

Navzdory tomu, že jsem byla nevýslovně šťastná a naplněná existencí svého malého vzteklíka Adíka, nejednou mě tenkrát napadla strašná myšlenka: Jak je to v životě zvláštní, že stačí jeden zdánlivě nepodstatný detail, jedna jediná věc, který kdyby se odehrála trochu odlišně, všechno by skončilo úplně jinak. Ovšem jak by to bylo, to ví jen Bůh. Jenže v těch chvílích největší fyzické i psychické slabosti jsem se přistihla, že si v hlavě skládám scénáře, jak jinak by to třeba mohlo být, a že v nich až příliš často figuruje právě Filip…

Jak šel čas, myslela jsem na to míň a míň, přesněji řečeno jsem si na to myslet zakázala, navíc jsem si taky vytvořila konspirační teorii, že Filip všechny ty divný věci řekl naschvál. Že to byl prostě další jeho příznačný čin, jakási mini pomsta a že mu vlastně šlo právě o to: aby mi to vrtalo hlavou a nahlodalo mi to můj svět!

Takže jsem se nakonec rozhodla řídit radami z takových těch knížek, co se jmenují Jak být šťastný a úspěšný nebo například Buďte šťastní a pískejte si!, a raději žít v přítomnosti. Nechat jít veškerou minulost, netrápit se budoucností, ale naplno se ponořit do přítomného okamžiku… A i když jsem to nedokázala dodržovat úplně stoprocentně, docela to pomohlo!

Asi po dvou měsících se Filip ozval a my se dozvěděli, že odjel opravdu hodně, hodně daleko, a to na Jamajku. Musím říct, že destinace bylo to, co mě překvapilo nejméně. Bylo jasné, že zůstává věrný zdroji své obživy a že to posunul na zcela novou úroveň. Ale to už přece nebyla vůbec moje starost. A tak jsem se o to nestarala a na několik měsíců se mi podařilo na Filipa takřka dokonale zapomenout, měla jsem svých starostí dost.

Byla jsem ráda, když jsem se zvládala jakž takž vídat se svými přáteli, protože ti byli všichni poměrně daleko ode mě. Naštěstí je mateřství úžasná příležitost najít si nové přátele i v pozdějším věku, takže jsem si udělala dvě skvělé nové kamarádky-maminky, Monču a Anču, a s nimi jsem se konečně přestala cítit jako Robinson na opuštěném ostrově (akorát s dítětem a chladnou tchyní), když Albert trávil moc času v práci.

I tak mi moji dlouholetí přátelé moc chyběli. Natálie teď byla známou spisovatelkou, ale ukázalo se, že jedna kniha ji rozhodně neuživí, takže usilovně pracovala na další, zatímco střídala práce jako ponožky. Několikrát se za mnou stavila na Svíčkovic sídle, ale vypadala poněkud znaveně a ztrhaně. Přesto tvrdila, že jí je skvěle a že všechno jde podle jejích představ a že její dokonalý a (pro změnu) normální přítel Ivan je hodný, hrozně moc hodný. Ale když to říkala, obličej se jí trochu křivil, jako by snad přežvykovala příliš kyselou okurku.

„Tak hele,“ řekla jsem jí jednou. „Tohle už slyším asi po sto prvé, že je moc hodnej. Ale od tebe to teda upřímně zní spíš jako nadávka. To ti to tak vadí? Vždyť to je ideální chlap pro život, no ne?“

„No jó,“ zahučela. „Jenže… Víš, je to pro mě do pytle prostě nezvyk, takhle hodnej chlap. Já vím, že bych si toho měla považovat a takovýdle kecy, ale prostě… Někdy mám pocit, že bych s ním nejradši zatřásla!“ vysvětlila mi to a přitom opravdu jako by rukama pomyslně svírala Ivanova ramena a třásla s ním.

Že ženský nejvíc přitahují parchanti a chlapy zase mrchy, to je známá věc. Však s tím mám sama zkušenost, ovšem když jsem to viděla takhle v praxi u Natálie, bylo mi to líto, protože jsem věděla, z jakých poměrů pochází, a bylo mi jasné, že pokud si pro život vybere nějakého parchanta, bude se za chvíli hezky řítit do úplně stejných poměrů, a to bych jí nepřála ani za nic. Řekla jsem si, že pokud bych tomu nezabránila ani tím, že se ji pokusím přesvědčit, ať tomu ještě dá šanci a hodí se do klidu, vždycky ji můžu unést v den její možné svatby s nějakým parchantem. Nebo toho parchanta rovnou zabít a rozpustit v kyselině. Něco bych už vymyslela. Albert na to musí mít ve firmě oddělení.

Každopádně první volba samozřejmě byla zkusit jí to vysvětlit.

Měla jsem tehdy dojem, že se mi podařilo jí docela solidně promluvit do duše, ale ani ne za dva měsíce se ten dojem naprosto rozplynul a já si mohla pomalu vyhledávat na internetu, jakou kyselinu mám použít. Celé ty dva měsíce mi neodpovídala na telefonáty ani zprávy, až jsem jí jednoho dne rozzuřeně vyťukala smsku, ať si na mě kouká udělat čas a přijede, nebo si začnu myslet, že jí její sláva stoupla do hlavy a na starou kámojdu Emu si už ani nevzpomene. To ji asi konečně zasáhlo do svědomí, protože mi takřka obratem odpověděla, ať jí večer zavolám, že mi musí něco říct.

Už to mě trochu udivilo, protože bylo asi sedm hodin, což bych už považovala za večer. Pamatuji si to doteď velice přesně, protože mě tahle její obyčejná smska přinutila zpochybňovat vlastní životní styl. Říkala jsem si, že mi není ještě ani třicet let a už mi jako nějaké stařeně připadá sedm hodin jako večer. V kolik hodin tedy mám Natálii zavolat, abych splnila její představy ohledně toho, co to znamená „večer”. V jedenáct večer? Ve dvanáct?

Ptala jsem se tenkrát i Alberta, šla jsem ho kvůli tomu dokonce otravovat do jeho kanceláře, která pro mě byla obvykle zapovězená, protože Albert mi řekl, že když už může někdy pracovat z domu, nesmí být vyrušován, aby toho stihl co nejvíce za co nejkratší dobu, a pak se mohl případně věnovat nám.

Proto jsem „směla“ do jeho kanceláře jen v případech nouze, ovšem tohle jsem v daný moment jako případ nouze zhodnotila, protože se přece nemůžu před svou šílenou kamarádkou společensky znemožnit.

Už bylo skoro devět hodin, když jsem se Alberta ptala na radu. Adámek spinkal a mně se hrozně klížily oči, takže mi tenkrát Albert rozumně poradil, ať se vybodnu na to, jestli se ztrapním nebo ne a zavolám jí hned. Přesně to jsem chtěla slyšet, takže jsem hned vytočila Natáliino číslo.

Můj a Natáliin hovor probíhal zhruba takhle:

„Haló…?“ ozval se Natáliin chraplák, ale kupodivu zněla, jako bych ji právě probudila. V duchu jsem se zaradovala. Očividně to není zas taková pařmenka! Devět hodin a ona už chrní.

„Nazdárek… Budím tě?“ vyzvídala jsem sladce a snažila se nezadusit pocitem škodolibosti.

„Jó, no. Proto jsem napsala, ať zavoláš až večer, dávám si po obědě takovou menší siestičku…“ huhlala.

Mělo mi to dojít přesně v ten moment! Jak mi to vůbec mohlo nedojít? No. Nedošlo mi to. Místo toho jsem se ještě víc zhrozila nad tím, jak jiné mám pojetí času od té doby, co jsem na mateřské. Já vím, že to musí znít úplně zcestně – nikdo přece nebude považovat za normální obědvat někdy v osm večer a pak si dávat poobědovou siestu. Jenže já byla tak unavená a tak zmatená, že jsem to opravdu zvažovala.

„Po obědě? A v kolik tak obyčejně obědváš?“ ptala jsem se opatrně.

„No asi jako každej normální člověk, né?“ opáčila s ledovým klidem.

„Normální? No to nevím…“ blekotala jsem. „Tak v kolik?“

„Jéžiš, co tě to tak zajímá? No asi v poledne, ne?“ zněla už trochu podrážděně. Najednou se z povzdálí ozval ve sluchátku mužský hlas. Velice povědomý mužský hlas. Ale já byla velice unavená… Každopádně mi to mělo dojít aspoň v tu chvíli! Ale nedošlo.

Někdo se v pozadí Natálie na něco ptal a ona odpovídala:

„Ema chce vědět, v kolik obědvám… No já nevím… Vždyť ji znáš, je prdlá!“ A pak obří výbuch smíchu. A v tu chvíli mi to konečně došlo, takže když už zase Natálie mluvila ke mně, nezastavilo se mi šokem srdce při jejích slovech: „Jó, mám tě pozdravovat od Filipa.“