Ingrid Sewardová

PRINC PHILIP, JAK HO NEZNÁTE

Philip kolem roku 1926 se svou matkou, princeznou Alicí z Battenbergu (1885–1969). ČTK/Mary Evans

Philip v kostýmu se připravuje na roli Donalbaina v představení Shakespearova Macbetha ve škole Gordonstoun, kolem roku 1936. ČTK/Mary Evans/Rights Managed.

Poručík Philip Mountbatten tančí se svou snoubenkou princeznou Alžbětou na plese v Edinburghu 16. července 1947. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Princ Philip a princezna Alžběta na oficiální fotografii, která vznikla po svatebním obřadu ve Westminsterském opatství 20. listopadu 1947. ČTK/Mary Evans/ Rights Managed Princ

Princ Philip s princeznou Alžbětou v roce 1950 během její návštěvy na Maltě, kde Philip působil jako námořní důstojník. V době, kdy tento snímek vznikl, byla Alžběta podruhé těhotná. Dcera Anne se narodila v srpnu téhož roku v jejich novém domě Clarence House. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Princezna Alžběta a princ Philip přijíždějí 22. září 1951 na premiéru filmu režiséra Herberta Wilcoxe The Lady with a Lamp do londýnského Warner Theatre. Film vznikl podle divadelní hry a popisuje životní osudy Florence Nightingaleové. ČTK/Mary Evans

Princ Philip houpe Charlese a Anne na houpačce v královské rezidenci v Balmoralu. Královna s jejich psem Candym přihlíží; snímek pochází přibližně z roku 1955. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Philip a Alžběta s dětmi pózují pro rodinnou fotografii na schodech Frogmore House v dubnu 1965. Zleva princ Andrew, princezna Anne, královna Alžběta s malým princem Edwardem v náručí, princ Charles a princ Philip. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Philipa vždy fascinovaly všechny technické záležitosti a rád usedl za řídicí páku letadla. Na snímku z roku 1966 si prohlíží letoun Hawker Hurricane IIC. Philip získal pilotní průkaz v roce 1952 a často se zmiňoval, že kdyby bylo po jeho, raději by nastoupil ke královskému letectvu než k námořnictvu. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Princ Philip, vévoda z Edinburghu, ve slavnostní uniformě. Snímek byl pořízen 1. června 1970. ČTK/Mary Evans

Postupem času se Philip musel kvůli artróze vzdát póla, ale s chutí se pustil do vozatajského sportu a rekreačně jezdil ještě dlouho po svých devadesátých narozeninách. Snímek pochází z 1. června 1975. ČTK/Mary Evans

Princ Philip měl vždy pověst zábavného společníka, který umí ostatní pobavit a rozesmát. Snímek z roku 1977 jej zachycuje s královnou a jejich syny Edwardem a Andrewem. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Vévoda z Edinburghu na snímku z 16. října 1996. ČTK/Mary Evans

Princ Philip hovoří s dětmi na školní akci ve městě Goole v Yorkshiru. Snímek byl pořízen 13. července 1998. ČTK/Mary Evans

Při příležitosti každoročních oslav Trooping the Colour sleduje královská rodina leteckou přehlídku z balkonu Buckinghamského paláce. Zleva Camilla, vévodkyně z Cornwallu, princ Charles, princezna Eugenie, královna Alžběta II. (za ní Timothy Laurence a princezna Beatrice), princ Philip, Kate, vévodkyně z Cambridge, a princ William s dětmi princeznou Charlottou a princem Georgem. ČTK/AP/Kirsty Wigglesworth

Královna a Philip 10. června 2020 u příležitosti princových 99. narozenin. Manželé se uchýlili do dobrovolné izolace na hrad Windsor. Toto byl jejich první oficiální portrét od oslavy 70. výročí jejich svatby v listopadu 2017. Téhož roku se vévoda vzdal svých oficiálních povinností a odešel na odpočinek. ČTK/PA/Steve Parsons

Ingrid Seward

PRINC PHILIP REVEALED

Copyright © Ingrid Seward, 2020

First published in Great Britain by Simon & Schuster UK Ltd., 2020.

All rights reserved

Translation © 2021 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-249-4456-2

Pro Nicky a Jamese

Úvod

Poprvé jsem se s vévodou z Edinburghu setkala koncem 70. let. Tenkrát mu bylo pětapadesát let a už nebyl oním řízným princem, který hraje pólo, ale prostě jen mužem v obleku. Patřila jsem ke skupině děvčat, která vybírala peníze na představení pořádané divadlem, jehož patronem princ Philip byl, a po představení jsme šly do zákulisí, abychom se s ním setkaly. Byl okouzlující, zdvořilý a vtipný a já si teprve dnes při té vzpomínce uvědomuji, jak moc se musel mít na pozoru při fotografování se skupinou mladých dívek.

Podruhé jsem se s ním setkala v Ammánu v březnu roku 1984. Tenkrát jsem skončila s prací v public relations a začala působit v časopise Majesty. Princ Philip byl s královnou Alžbětou na státní návštěvě Jordánského království a britští královští manželé byli hosty krále Husajna a královny Núr. První den odpoledne se setkali s novináři píšícími o královské rodině, mezi něž jsem patřila. V té době to byl běžný postup.

Jakmile jsme přišli na britskou ambasádu, my všichni hostující novináři a významní zahraniční dopisovatelé pro oblast Středního východu jsme se seřadili, abychom si s královským párem potřásli rukou, jako bychom byli na nějaké staromódní svatební hostině. Přesně si vzpomínám, jak ceremoniář zvolal „Ingrid Sewardová ze společnosti Hannover Magazines!“ – tato společnost tenkrát vydávala časopis Majesty. Byla to moje první novinářská cesta v rámci královské zahraniční návštěvy a vůbec jsem netušila, co mám dělat. Držela jsem se poblíž Michaela Sheae, tiskového tajemníka královny Alžběty, který mi řekl, kam se mám postavit, a upozornil mě, že mám čekat, až mě představí královně.

Ještě než ta chvíle nastala, přistoupil ke mně tajemník a řekl: „Jeho královská Výsost vévoda z Edinburghu by vás rád poznal.“ Neurčitě jsem přikývla, a než jsem mohla cokoli udělat, princ Philip ke mně přistoupil a svým břitkým a suchým hlasem se mě zeptal, jestli jsem Němka. Nasvědčovalo by tomu moje jméno Ingrid a skutečnost, že jsem pracovala pro organizaci jménem Hannover Magazines. Jakmile jsem odpověděla, že ne, obrátil se na podpatku a odešel.

Byla jsem zahanbená – nechápala jsem, co jsem provedla, ale později jsem se dozvěděla, že vévoda se tak choval běžně. Behaviorální psychologové tvrdí, že lidé ve významném postavení jako princ Philip setkání často pořádně neukončí. Pokud je ten druhý člověk nezajímá, prostě odejdou. Vědí, že lidé s nimi chtějí mluvit jen kvůli jejich postavení, a ne kvůli jejich osobnosti, proto nevnímají pocity ostatních.

O pár let později, když mě vévodovi představili znovu – tentokrát na malé slavnosti v Home Parku (uspořádané u příležitosti výstavy koní Windsor Horse Show) mě představil jeho tehdejší soukromý tajemník Brian McGrath. Vévoda se na mě podíval a odešel bez jediného slova. Brian vypadal zmateně a omlouval se mi: „Vévoda nejspíš nepostřehl, že jste z časopisu Majesty, ale myslel si, že píšete pro Daily Mirror.“ S vévodou jsem se setkala za několik dní, a to už mu možná někdo řekl, že nejsem z bulvárního plátku. Vedli jsme spolu něco, co by vévoda patrně nazval zdvořilým hovorem o vozatajství. Jakmile si uvědomil, že nejsem nepřítel, byl zosobněný šarm a seznámil mě se svým hlavním podkoním Davidem Muirem. Dovolil mu, aby mě svezl.

Ještě pořád jsem tomu tak docela nevěřila, ale už jsem seděla na sedátku pokrytém balmoralským tartanem a na voze taženém čtyřmi královninými fellskými poníky mě vezli z královských stájí k výstavní ploše ve Windsoru. Hrad jsme nechali za sebou a jeli jsme kolem pečlivě sestřižených trávníků a rozkvetlých stromů směrem k Home Parku a devítijamkovému golfovému hřišti, kde princ Andrew s oblibou procvičoval své golfové údery. Poníci klusali podél Temže a železnice až na výstavní plochu, kde byl mnohem nerovnější povrch. Jakmile kolem nás projel vlak, poníci zrychlili, ale okamžitě zareagovali na povel a zastavili. Té chvíle jsem využila a zeptala se Davida Muira na jeho šéfa.

„Lidé, kteří vévodu neznají, z něj mají strach,“ připustil Muir. „Někdy to vypadá, jako když se rozestoupí Rudé moře: vévoda přijde a všichni ustoupí. Pokud se však k němu chováte upřímně, bude se k vám chovat stejně. Už zdálky pozná podvodníka.“

Viděla jsem ho tančit na plese jachtařského klubu Royal Yacht Squadron v Cowesu, kde se vinul kolem Penny Romseyové (dnešní hraběnky Mountbattenové z Barmy) a ani trochu se nestaral o to, kdo je uvidí – proto jsem předpokládala, že je to celé naprosto nevinné. Viděla jsem, že umí být nepříjemný a strohý, ale viděla jsem také, že zvedá malé děti z davu a přenáší je před zábranu, aby mohly podat královně kytičku. Viděla jsem, jak svým poníkům dává kousky cukru, když dokončili maraton.

S jeho intelektuální přísností se pojí velkorysost ducha. Prakticky každý, kdo pro něj pracoval, k němu chová bezvýhradnou náklonnost, přestože na své lidi neustále křičí. Má také schopnost upřímně nemít rád: nesnáší tisk, své kritiky a hlupáky. Jeho nejlepší vztahy jsou založeny na vzájemném respektu, jaký chová vůči královně, královské princezně, tedy své dceři, a hraběti z Wessexu, svému nejmladšímu synovi. Není ani za mák zkostnatělý, přestože v jeho žilách koluje více modré krve než v žilách jeho ženy – královny.

Generálmajor sir Michael Hobbs, dříve vůdčí osobnost spjatá s projektem Mezinárodní cena vévody z Edinburghu, pracuje s vévodou od roku 1988. Michael Hobbs říká: „Vévoda je od přírody zdrženlivý a své pocity neprojevuje otevřeně. K výzvám se staví čelem a nebojí se jich. Je samotář, naprosto si vystačí sám.“

Vévoda prohlásil, že pro myšlenku založit tento projekt ho získal jeho učitel Kurt Hahn. „Jednoho dne přijel a poslal pro mě. Zašel jsem za ním do hotelu Brown’s, kde vždycky bydlel, a on mi řekl: ‚Chlapče, chci, abys založil systém ocenění.‘ Řekl jsem mu: ‚To vám pěkně děkuji.‘ Ve škole Gordonstoun jsme měli systém odznaků, a když člověk skákal, běhal a házel, dostal za to odznak. Prohlásil jsem: ‚Nemůžu s tím začít, ale jestli dáte dohromady nějakou komisi důležitých a zasloužilých, budu jim dělat předsedu.‘ A přesně to se nakonec stalo.“

Philipův vztah ke Kurtu Hahnovi se utvořil v tavicím kotlíku školy Gordonstoun, kde pod Hahnovým vedením Philip našel své dospělé já. Philip si Kurta Hahna nesmírně vážil a velmi pečlivě zvažoval všechno, co od něj starší muž chtěl. „Snil o tom, že organizace, která nese jeho jméno, jednoho dne přestane být potřebná. Byl to skutečně altruistický sen a on věřil a doufal, že se stane součástí procesu vývoje mladých lidí,“ řekl Michael Hobbs.

Philip měl rád mnoho lidí kvůli některým jejich vlastnostem, ale mnoho naprostých přátel neměl. Mnozí z jeho přátel již zemřeli, ale Philip je pragmatický a nelpí na minulosti nebo na tom, co by mohlo být. Jako velmi úspěšný člověk očekával totéž od svých přátel, když mu pomáhali, ale když ho zklamali, byl k nim vždy spravedlivý. Stejně se choval ke svým dětem.

Philipův nejstarší syn Charles, princ z Walesu, se ho bál, a přestože teď k sobě chovají velkou vzájemnou úctu, celá léta mezi nimi panovalo nepochopení. Zesnulá princezna Diana z Walesu řekla, že Philip je zábavný společník u večeře, ale že by u něj nikdy nehledala soucit nebo pomoc, spíš radu nebo vedení. Na sklonku života však prohlásila, že ho nesnášela. Jednou jsem s ní na toto téma hovořila a ona mi řekla, že důrazně radila svým synům Williamovi a Harrymu, aby nikdy nekřičeli na nikoho, kdo jim nedokáže odseknout stejně jako jejich dědeček.

Jak už to často bývá mezi mladší a starší generací, vévodovi vnukové s ním vycházejí mnohem lépe než jeho děti. Vévoda měl vždy v oblibě syna královské princezny Petera Phillipse. S přibývajícími léty začal být vévoda hašteřivější – jediný, kdo ho dokázal rozveselit, byl Peter, který chodíval s dědečkem střílet kachny. Dodnes si spolu hrají a škádlí se.

Princ Philip začal být kvůli svým četným neduhům a potížím se sluchem stále nerudnější. Vědecké výzkumy naznačují, že starší muži bývají svárlivější a náladovější také kvůli nižší hladině testosteronu. Bez ohledu na to prince Philipa i v pokročilém věku stále těší, když se může vzepřít konvencím. Když královna v červenci 2018 uspořádala pro prezidenta Spojených států Donalda Trumpa čaj o páté, princ Philip usedl do vrtulníku a vydal se na třísetkilometrovou cestu z Wood Farm v Sandringhamu do Romsey v Hampshiru, aby mohl stát u křtitelnice v opatství Romsey jako kmotr šestiměsíčního Iniga Hoopera, svého synovce ze čtvrtého kolene. Inigo, syn lady Alexandry Hooperové a jejího manžela Toma, jednoho dne zdědí panství Broadlands a sedmadevadesátiletý Philip chtěl být na rodinném panství ve společnosti rodiny Mountbattenovy, a nikoli na hradě Windsor ve společnosti amerického prezidenta.

Princ Philip si stále užívá života. Většinu času tráví v renovovaném domě Wood Farm na panství Sandringham, a když se příležitostně setkává s rodinou, mívá dobrou náladu a stejně silnou vůli, jakou měl vždycky. Příkladem jeho pevné vůle bylo jeho nezlomné odhodlání zúčastnit se svatby prince Harryho a Meghan Markleové v květnu 2018, přestože před šesti týdny prodělal operaci kyčle. Vstoupil do kaple vzpřímeně jako vždy a po celou dobu obřadu seděl bez jediného náznaku, že by ho něco trápilo. Svatební hostiny se sice nezúčastnil, ale v květnu 2019 se ukázal na svatbě lady Gabrielly Windsorové a Toma Kingstona a přišel i na jejich svatební hostinu ve Frogmore House. O Vánocích vždy pořádá večírek pro personál a přes svůj věk na tom nehodlá nic měnit. Zaměstnanci ve Windsoru si všimli, že po autonehodě v lednu 2019 znovu našel chuť do života a je mnohem veselejší; pravděpodobně cítí, že „dostal odklad“, a tak se těší ze všeho, co mu ze života zůstává. Rád sleduje televizní pořady o vaření, stále čte, má rád společnost půvabných žen i chytré rozmluvy. Je překvapivě citlivý a vždycky ho znechucoval mediální proud negativních příběhů o královské rodině – jeho rodině –, ale s výjimkou několika případů se vždy vyhýbal žalobám vůči tisku. Dobře ví, že žaloba pro pomluvu dostává vždy větší prostor a že kromě toho je to nepříjemný a finančně náročný proces.

To, že Fergie a Diana kvůli vlastnímu prospěchu rozvrátily něco, co považoval za nedotknutelné – instituci monarchie –, ho velmi zlobilo a zraňovalo. S Fergie se usmířil teprve v roce 2019 – povečeřel s Fergie a Andrewem na hradě Windsor v přítomnosti královny. O minulosti nemluvili, protože Philip v tom nevidí žádný smysl. Dnes už dokáže být v její společnosti, aniž by jí dával najevo svou nelibost. Fergie je velmi zábavná společnice a líbí se jí Philipův neustálý zájem o nové věci a myšlenky – jsou sice někdy poněkud bizarní, ale ona se o nich dokáže bavit. Philip jednou například usoudil, že by bylo dobré vysadit v New Yorku jestřáby, aby vyhubili drobné škůdce, kteří se tam tenkrát rozmnožili.

Princ Philip je především oddaný. Je oddaný své ženě, tedy královně, a instituci monarchie. Oba se vzdali mnoha věcí, aby monarchii podpořili, a mrzí ho, že mladší generace nemá takový smysl pro povinnost, kterým se on vždy řídil. Povinnost je pro něj středem všeho. Není to otázka volby. Je to jedna z životních daností a je to osnova, z níž vycházejí všechny ostatní věci. Princ Philip vždy zastával názor, že pokud člověk dodržuje pravidla, je život mnohem jednodušší. Člověk se nedostane do žádných nepříjemností, nepřekročí čáru a neřekne nic, čeho by později litoval. Philip sice nachází úlevu a jistotu v řádu, ale v jeho povaze je i jistá nepoddajnost. Vždycky zastával názor, že jeho cesta je ta správná, a nemá rád, když ho někdo opravuje a odporuje mu.

„Je alfa samec hrající beta úlohu, ale přijímá to jako svou povinnost,“ prohlásil behaviorální psycholog dr. Peter Collett. „Projevuje úctu, protože je to jeho role, ale zdá se, že jinak je to pro něj obtížné.“

V roce 2016 královna dovršila devadesát let věku a byla požádána, aby poprvé za dobu své vlády předala ceny vítězům epsomského derby. Po závodu zaujala své místo a lidé, kteří měli co do činění s vítězným koněm jménem Hazard, se jeden po druhém stavěli na pódium, aby převzali ceny. Nejdříve nastoupil majitel koně, Aga Khan, s nímž královna už dříve probírala závod – má totiž rozsáhlé znalosti o rodokmenu všech nadějných závodních koní. Dalším v řadě byl trenér Dermont Weld a žokej Pat Smullen spolu se stájníkem, který se o vítězného koně staral. Královna každému muži předala trofej a několika slovy jim poblahopřála. Čtyřiadevadesátiletý princ Philip stál vzpřímeně jako vždy stranou od královny a vítězné skupiny. Měl na sobě dokonalý žaket, šedý cylindr a pestrou kravatu doplněnou perlovou a diamantovou sponou. Potřásl rukou každému z mužů, který vystoupil na pódium, ale dále se nijak neangažoval. Královna sleduje dostihy s velkým zájmem a nadšením, ale vévoda se o ně nijak zvlášť nezajímá. Snažil se, aby během závodu nevypadal znuděně. Ale derby není státní událost, tak proč se Philip namáhal zúčastnit se předávání cen pouhý týden poté, co mu lékaři nařídili, aby kvůli svému zdraví zrušil všechny oficiální závazky? U této události vůbec nemusel být.

Velel mu to však smysl pro povinnost. Za všechna ta léta od nástupu královny na trůn se princ Philip nikdy od svého smyslu pro povinnost neodchýlil. Je tam stále. Dva kroky za ní. Je fascinující také díky své složité povaze. „Prince Philipa často popisuji jako vířící kometu, která vystřeluje kousky do různých směrů,“ vyprávěla jedna z jeho kamarádek. „Není gentleman, protože když nechce být rušen, nenavodí příjemnou atmosféru, ale se svou ženou a rodinou hraje podle pravidel.“

Královna, která je jeho ženou už sedmdesát let, nám řekla, že princ nedá na lichotky. To je pravda, nedůvěřuje jejich pohnutkám. Nechce, aby se na veřejnost dostaly jakékoli informace o jeho soukromém životě. Když se v roce 1982 dostal do královniny ložnice Michael Fagan, princi Philipovi dělalo největší starost to, že se veřejnost dozví, jak mají královští manželé uspořádané ložnice. Mají totiž ložnice oddělené a vzájemně propojené, stejně jako mnohé aristokratické páry s odlišným denním programem. Královna přestane vévodovi věnovat pozornost, když začne být nepříjemný, a vzdálí se od něj – psychicky i fyzicky. Jejich manželství sice bylo občas náročné, ale nikdy nebylo nudné a jednotvárné.

V době, kdy se princ Philip aktivně účastnil královského života, nejvíce nesnášel oficiální schůzky, velmi často omezující a nekonečně nudné. Philip proslul zejména svými uštěpačnými poznámkami, ty ale většinou nejsou nezdvořilé – mají jen zaplašit nudu. Únavnou jednotvárnost někdy naruší nečekaná událost – k jedné takové došlo při státní večeři v květnu 1966. Bylo to možná poprvé a naposledy, kdy se při takové příležitosti něco pokazilo.

V čele stolu seděla královna, prince Philipa měla po své levici a po pravici seděl rakouský prezident Franz Jonas, čestný host. Opodál byl usazen arcibiskup z Canterbury a naproti němu jedna dáma, držitelka Řádu britského impéria, která měla také hodnost brigádního generála.

Dobře stavěná dáma na sobě měla černé večerní šaty s tenkými ramínky. Na levé straně hrudi měla připnuté stužky vyznamenání. Jakmile se sluha předklonil, aby jí nabídl zeleninu, jeden knoflík na jeho livreji se zachytil do řádky stužek na jejích plných ňadrech. Sluha držel tác se zeleninou a snažil se vyprostit, ale bylo to nemožné. S jistými obtížemi našel místo na stole, kam tác odložil, a s pomocí dámy se mu podařilo knoflík vyprostit.

Sluha byl vysvobozen, ale byl v rozpacích a nervózní. Sklonil se, aby tác se zeleninou zvedl, a znovu se knoflíkem zachytil o druhé ramínko šatů sedící dámy. Nepříjemně překvapená dáma se od sluhy odtáhla a on se ve stejném okamžiku odtáhl od ní. Ramínko prasklo a krátce nato povolilo i to druhé. Dáma se v panice odstrčila od stolu a stejným pohybem si stáhla šaty. Arcibiskup zíral do svého talíře a královna odhodlaně pokračovala v rozhovoru s rakouským prezidentem, který se neodvážil ani poohlédnout, co se vlastně děje. Pro tentokrát bylo porušeno pravidlo, že nikdo nesmí odejít od stolu dříve než královna: nešťastná dáma se spěšně vzdálila pro pár zavíracích špendlíků.

Princ Philip tento příběh, který pošimral jeho dobře vyvinutý smysl pro frašku, vypráví dodnes, přestože je možné, že po létech doznala tato příhoda jistých změn.

Mnohostranný, složitý a vtipný člověk, jímž princ Philip je, měl to štěstí, že svůj volný čas věnoval získávání vědomostí a že ho to bavilo. Odmítá se poddat nemoci a stáří, protože kdyby to udělal, připravil by se o svou poslední možnost porozumět tomu, čemu dosud neporozuměl. Začal číst knihy, které si chtěl vždycky přečíst, ale na jejichž přečtení neměl čas. Začal se probírat archivem svého života, který pro něj pečlivě spravovali jeho archiváři. Nemyslím, že se bojí smrti. Vždycky se bál toho, že po sobě zanechá nedokončenou práci.

Vždycky byl mužem nesmírné osobní kázně a měl velký smysl pro povinnost. Na stránkách této knihy se pokouším vysvětlit, jaký tento muž byl, jak zvládl svůj výjimečný život a proč to stálo za to.

1. kapitola

PŘEDKOVÉ

Řecký a dánský princ Philip byl v roce 1944 mladým námořním poručíkem na základně Britské tichomořské flotily v Melbourne a hovořil o sobě jako o „zdiskreditovaném balkánském princi bez zvláštních zásluh či kvalit“. Byl to jeho typický způsob ironického shazování vlastní osoby. Philip ani zdaleka nebyl bezvýznamným řeckým princem a skrze své předky byl spřízněn s nejvýznamnějšími evropskými královskými rody. V jeho rodokmenu najdeme přímé vazby na britskou královskou rodinu, dánskou královskou rodinu, na velkovévody hesenské a na ruskou carskou rodinu Romanovců.

Spletité rodokmeny evropských královských rodů vykazovaly na začátku dvacátého století značnou míru příbuznosti, bratranci se často ženili se sestřenicemi. Princové a princezny nikdy neuzavřeli manželství s neurozeným protějškem a početné rodiny byly běžné. Nejmocnější královna na světě, královna Viktorie, měla se svým německým manželem princem Albertem Sasko-Kobursko-Gothajským devět dětí a dvaačtyřicet vnoučat. Jejich sňatky spojily významné velmoci: Velkou Británii, Německo a Rusko. Francie byla sice také významnou mocností, ale stála mimo okruh evropských královských sňatků, protože byla v zásadě římskokatolická a neměla královskou rodinu.

Další velkou evropskou dynastií byla dynastie Kristiána IX. Dánského, který vládl v letech 1863–1906. Vnukové královny Viktorie a krále Kristiána IX. seděli na začátku první světové války v roce 1914 na trůnech Dánska, Řecka, Norska, Německa, Rumunska, Ruska a Velké Británie.

Královna a princ Philip jsou příbuzní ze třetího kolena, protože oba jsou prapravnukové královny Viktorie. Královna je přímým potomkem nejstaršího syna královny Viktorie, tedy prince Alberta Eduarda, pozdějšího krále Eduarda VII. Philip je přímým potomkem druhé dcery královny Viktorie, princezny Alice. Princezna byla babičkou Philipovy matky, která se také jmenovala Alice. Královna Alexandra, dcera krále Kristiána IX., byla manželkou krále Eduarda VII. Její bratr a Kristiánův syn William se později stal řeckým králem Jiřím I. Jeho prostřednictvím byl Filipův otec Andreas (syn krále Jiřího I.) spřízněn s anglickým králem Jiřím V. (synem krále Eduarda VII.) – byli bratranci.

Kristián IX. byl vybrán jako dědic dánského trůnu, když starší následnická linie vymřela. Byl prvním dánským panovníkem z rodu Glücksburgů. Jako mladý muž se ucházel o ruku královny Viktorie, ale ta dala přednost princi Albertovi. Kristián se oženil s princeznou Luisou Hesensko-Kasselskou a měli spolu šest dětí. Každý otec chce, aby se jeho synové dobře oženili a dcery dobře vdaly, a v královských rodinách to platí tím spíše. Málokomu se to podařilo stejně dobře jako dánskému králi Kristiánovi IX. Byl otcem britské královny, ruské carevny a dvou evropských králů. Ctižádostivá královna Luisa dokázala zařídit, aby jejich synové a dcery uzavřeli manželství s potomky evropských královských rodů. Jejich druhá nejstarší dcera Dagmar se stala Marií Fjodorovnou, když se provdala za budoucího cara Alexandra III., vládce Ruska a krále Polska. Jejich nejstarší dcera Alexandra se v roce 1863 provdala za prince z Walesu a stala se anglickou královnou, když po smrti královny Viktorie nastoupil na britský trůn Eduard VII. Další dcera Thyra se provdala za dědice hannoverského trůnu.

Jakmile byl Kristián IX. korunován dánským králem, začal jednou za dva roky pořádat rodinná setkání na zámku Fredensborg severně od Kodaně. Z celé Evropy se sjíždělo tolik členů rodiny, že v královské porcelánce v Kodani se muselo objednat několik třísetkusových porcelánových souprav. Na rozsáhlých pozemcích kolem zámku si hrála vnoučata, mezi nimiž byl pozdější ruský car Mikuláš II. a tři budoucí králové: Jiří V. ze Spojeného království, Haakon z Norska a Konstantin I. z Řecka. Přestože dánská královská rodina vládla v zemi, kde žilo necelých 2,5 milionu lidí, měla mezi evropskými královskými rodinami takový vliv, že králi Kristiánovi IX. říkali „tchán Evropy“.

Král Kristián se v roce 1865 stal rytířem podvazkového řádu a jeho potomci od té doby udržovali těsné vztahy s britskou královskou rodinou. V době své korunovace obdržela královna Alžběta i princ Philip – prapravnuk Kristiána IX. – Řád slona, nejvyšší dánský rytířský řád.

Kristiánův nejstarší syn Frederik se stal jeho nástupcem na dánském trůnu a jeho mladší syn Vilém se v sedmnácti letech stal řeckým králem Jiřím I. Byl to pozdější Philipův dědeček. Vilém se nechtěl stát panovníkem, nechtěl opustit svou kariéru u dánského námořnictva a neuměl řecky. Evropské mocnosti – Británie, Francie a Rusko – podepsaly v roce 1830 londýnský protokol, který vyhlásil nezávislost Řecka a stanovil, že dědičný panovník Řecka by měl pocházet z jiné země. Jako první řecký král byl zvolen Ota I. Bavorský, ale brzy se stal neoblíbeným a v roce 1862 byl sesazen. Na jeho místo byl vybrán Vilém, protože panovalo přesvědčení, že bude-li v Řecku vládnout král původem z Dánska, nenaruší to evropskou mocenskou rovnováhu. Řecké národní shromáždění zvolilo 30. března 1863 Viléma řeckým králem. Vilém se ujal vlády jako král Jiří I., stal se oblíbeným panovníkem, během několika měsíců se naučil řecky a lidé se s ním mohli setkávat při pravidelných audiencích, které se konaly jednou za týden.

Jiří odjel do Ruska navštívit svou sestru, ruskou carevnu, aby si v této zemi našel ženu. Na návštěvě u velkovévody Konstantina, carova mladšího bratra, se zamiloval do jeho patnáctileté dcery Olgy. Vzali se krátce po jejích šestnáctých narozeninách v roce 1867 v Zimním paláci v Petrohradě. Měli spolu sedm dětí a předposlední z nich byl Philipův otec Andreas. Philipova babička z otcovy strany Olga byla neteř ruského cara Mikuláše II. Král Jiří I. vládl padesát let a zemřel v roce 1913 při atentátu v Soluni, když se jako každý den vydal na procházku mezi své poddané.

Matriční zápis číslo 449 na příslušném úřadě na ostrově Korfu říká, že 28. května roku 1921 se narodil syn řeckého prince Andrease, syna řeckého krále Jiřího I., a princezny Alice, dcery prince Ludvíka z Battenbergu. Dítě bylo pokřtěno v působnosti řecké pravoslavné církve jako Philippos. O dva roky později přijali v Řecku gregoriánský kalendář a Philipovo datum narození se změnilo na 10. června. Jeho úplný titul byl Philip, princ řecký a dánský, ale ve škole trval na tom, že je prostě jenom Philip. Královská rodina, do níž se Philip narodil, nebyla z otcovy strany řecká. Byla větví rodu Glücksburgů a pocházela přímo od dánských králů. Než Philip v roce 1947 přijal britské občanství, nazýval se Philip Řecký. Jakmile se stal britským občanem, svého titulu prince se zřekl a stal se poručíkem královského námořnictva Philipem Mountbattenem. V předvečer svatby jej Jiří VI. jmenoval Jeho královskou Výsostí, vévodou z Edinburghu, hrabětem z Merionethu a baronem z Greenwiche. Princem se znovu stal až o deset let později, kdy mu královna udělila titul prince Spojeného království.

Philip se sice narodil v Řecku, ale zemi opustil ještě jako nemluvně – jeho vazba na Řecko je mírně řečeno velmi slabá. Jeho matka princezna Alice až do svého sňatku s princem Andreasem nikdy nebyla v Řecku a neměla řecké pokrevní příbuzné. Alice z Battenbergu měla těsné vazby na britskou královskou rodinu. Narodila se v roce 1885 na hradě Windsor v přítomnosti královny Viktorie. Alicina matka Viktorie byla jednou z královniných vnuček a měla na Philipa velký vliv v době, kdy studoval v Anglii. Když ovdověla, s Philipem často o prázdninách jezdila do Německa navštívit své vnučky. Aliciným otcem byl Ludvík z Battenbergu, pozdější první markýz z Milford Havenu, který se narodil v Darmstadtu.

Ludvík se sice narodil v Německu, ale už jako čtrnáctiletý vstoupil do britského námořnictva a stal se tak naturalizovaným britským občanem. Později byl jmenován prvním námořním lordem. Když vypukla první světová válka, poslal všem britským válečným lodím zprávu: „Postupujte nepřátelsky vůči Německu.“ Ludvík se ale oženil s hesensko-darmstadtskou princeznou Viktorií, a protože on sám byl velkovévodou hesenským, pokládali ho za příliš spjatého s Německem, než aby mohl být v době války velitelem královského námořnictva. V roce 1914 panovaly v Anglii silné protiněmecké nálady: do jezevčíků na ulicích se kopalo a Beethovenova a Wagnerova hudba byla považována za nevhodnou pro britské uši. Po šestačtyřiceti letech prince Ludvíka v královském námořnictvu přesvědčili, aby napsal prvnímu lordu admirality Winstonu Churchillovi: „V poslední době jsem dospěl k bolestnému závěru, že v tomto okamžiku moje místo narození a rodinný původ v jistém ohledu snižují na ministerstvu námořnictví mou užitečnost. Cítím, že je mou povinností věrného poddaného Jejího Veličenstva odstoupit z úřadu prvního námořního lorda s nadějí, že tím prospěji řízení námořnictva, jemuž jsem zasvětil celý život.“

Za jeho postoj se mu dostalo uznání a byl jmenován prvním markýzem z Milford Havenu. O tři roky později, v roce 1917, cítil král Jiří V. povinnost změnit své rodové jméno a namísto jména Sasko-Kobursko-Gothajský začal používat rodové jméno Windsor. V téže době Battenbergové poangličtili své jméno na Mountbatten. Ludvíkův mladší syn se také jmenoval Ludvík, ale všichni mu říkali Dickie. Jako námořní kadet přísahal, že otcovo ponížení pomstí. I on se stal prvním námořním lordem a získal ještě vyšší postavení jako poslední místokrál Indie. Během druhé světové války byl nejvyšším velitelem spojeneckých sil v jihovýchodní Asii. Dickie byl Philipovým strýcem, stal se jeho blízkým přítelem a měl velký vliv na jeho budoucnost.

Philipova matka Alice vyrůstala v Anglii. Královna Viktorie si ji oblíbila a často jí psala. Alice zůstávala celé týdny na královských sídlech Osborne na ostrově Wight, na zámku Balmoral a ve Windsoru, když byl její otec odvelen na Maltu. Když královna Viktorie zemřela, Alici bylo šestnáct let. Byla velmi krásná a princ z Walesu tenkrát poznamenal, že „žádný trůn pro ni není příliš dobrý“.

Alice byla od narození hluchá, ale naučila se dokonale odezírat ze rtů v několika řečech. V roce 1902 pobývala v Buckinghamském paláci kvůli korunovaci krále Eduarda VII. Seznámila se tam s Andreasem, mladým a pohledným důstojníkem jezdectva řecké armády, a zamilovala se do něj.

V roce 1903 bylo oznámeno, že princ Andreas a princezna Alice z Battenbergu se zasnoubili. Princ a princezna z Walesu, tedy pozdější král Jiří V. a královna Marie, pro ně uspořádali zásnubní hostinu v Marlborough House, jíž se zúčastnil i král Eduard VII. O dvacet let později se blízký vztah Alice a Andrease k britské královské rodině stal významným prvkem jejich života, když král Jiří V. zachránil Andrease před popravou.

Svatba se konala v roce 1903 v Darmstadtu. Okázalé oslavy trvaly po celý týden, platil je car Mikuláš II. a do Darmstadtu se sjely prakticky všechny evropské královské rodiny včetně anglické královny Alexandry. Car přijel luxusním carským vlakem a přivezl s sebou ruský dvorní pěvecký sbor, početný doprovod velkovévodů a vévodkyň a celou armádu sloužících. Proběhly celkem tři svatební obřady a při jednom z nich Alice nesprávně odpovídala na otázky oddávajícího kněze – nedokázala mu odezírat ze rtů, protože je zcela zakrýval knězův objemný plnovous. Okázalé oslavy pak pokračovaly celý týden. Alicin strýc Ernie, velkovévoda hesenský, ubytoval všechny hosty ve svých dvou palácích v Darmstadtu. Velkovévodkyně z Mecklenburgu-Strelitze, Ernieho sestřenice, si stěžovala na rozsah oslav a náklady s nimi spojené: „Nevidím k tomu žádný důvod. Battenbergová je dcerou nemanželského otce a Andreas je čtvrtý syn jakéhosi novopečeného krále.“

Je pravda, že Andreasův otec byl nový král, ale princ Ludvík nebyl nemanželský. Byl synem neurozené Julie Haukeové, pozdější první princezny z Battenbergu. Když Dickie Mountbatten publikoval v roce 1947 svůj rodokmen, v němž dokazoval, že Battenbergové a jejich předkové patří mezi nejstarší a nejvybranější evropské rody, musel přiznat, že jeho dědeček Alexander, syn velkovévody hesenského, porušil tradici a oženil se s dvorní dámou z ruského carského dvora.

Po svatbě se Alice přestěhovala do Řecka a s Andreasem se usadili v královské rezidenci Tatoi nedaleko Athén. Na ostrově Korfu měli také dům jménem Mon Repos, kde Alice vychovala jejich čtyři dcery. Philip byl o sedm let mladší než jeho nejmladší sestra. Andreas a Alice byli relativně chudí, protože Andreas měl jen žold od řecké armády a Alice nedostala velké věno, ale rodina nebyla tak chudá, jak se někdy tvrdí. V domě na Korfu zaměstnávali anglickou manželskou dvojici jako hospodyni a údržbáře, měli anglickou chůvu Emily Rooseovou a několik služebných a zahradníků.

Měli také dost prostředků, aby mohli v případě potřeby cestovat po celé Evropě. Ještě než Philipovi byly dva roky, vzali Philipa i jeho chůvu dvakrát do Londýna, nejprve na pohřeb prince Ludvíka, markýze z Milford Havenu, a v roce 1922 na svatbu Philipova strýce Dickieho Mountbattena s nesmírně bohatou dědičkou Edwinou Ashleyovou. Dickieho svědkem byl princ z Walesu, pozdější král Eduard VII.

Andreas byl voják z povolání a ve čtrnácti letech začal studovat na vojenské důstojnické škole v Athénách. Stal se generálmajorem, ale v roce 1922 udeřila katastrofa. Andreas se zúčastnil bojů proti Turkům v Malé Asii. Po porážce řecké armády u Smyrny se z milionů Řeků stali uprchlíci. Andreas byl s několika dalšími důstojníky postaven před válečný soud za svůj podíl na porážce. Byl odsouzen k smrti za neuposlechnutí rozkazu v bitvě. Život mu zachránil král Jiří V., který vydal rozkaz, aby ke Krétě vyplul britský křižník Calypso. Andreasův trest smrti byl zmírněn na vypovězení z Řecka a ztrátu občanství. Philip byl ještě malé dítě, když byl spolu se svou rodinou na britské lodi Calypso evakuován.

Jakmile loď Calypso vyplula ze zálivu Phaleron a zamířila na ostrov Korfu a dále pak do italského přístavu Brindisi, zmocnila se Andrease nesmírná úleva, že unikl popravčí četě. Pocit úlevy ovšem zanedlouho vytlačilo vědomí, že se ocitl v hrozné situaci. Jako voják z povolání obětoval řecké armádě celý život, ale nakonec se dočkal jen potupy, byl degradován a vyhnán z vlasti. O mnoho let později ve svých pamětech tvrdil, že se stal obětním beránkem, který měl zamaskovat neschopnost nejvyššího řeckého velení. Čekala ho nejistá budoucnost bez pracovní kariéry, s nepatrným majetkem a s pěti dětmi, o které se musel postarat. Byl hrdý muž a bylo pro něj těžké smířit se s tím, že má-li přežít, bude muset požádat o pomoc bratry, z nichž dva se oženili s velmi bohatými ženami.

Jejich první zastávkou byl Londýn, kde Andreas poděkoval králi za to, že mu zachránil život a rodinu. Andreas se však nikdy nevzpamatoval z potupného vyobcování z řecké armády. Dalších osm let žila celá rodina v Paříži, ale v roce 1930 se rozpadla: všechny čtyři dcery se provdaly, matka byla umístěna do sanatoria a Philip odjel do internátní školy v Anglii.

Andreas se potom potuloval po Evropě a příležitostně se zastavil u některé ze svých dcer v Německu. Až na krátký návrat do Řecka v roce 1935, kdy byla obnovena monarchie, prožil celý zbytek života v Monte Carlu. Jakmile Němci obsadili Francii, uvázl Andreas v Monte Carlu a nedostal žádné vízum, aby mohl odcestovat. Žil se svou milenkou, hraběnkou Andrée de la Bigne. Zemřel v roce 1944 ve věku dvaašedesáti let. V posledních pěti letech jeho nuceného pobytu v Monte Carlu se s ním Philip nesetkal.

Alice strávila několik let ve Švýcarsku, kde se léčila s duševní chorobou, a v roce 1936 se začala zotavovat. V té době Philipa už pět let neviděla. Úplně se uzdravila v roce 1937, kdy při havárii letadla zahynula její dcera Cecilie s manželem a třemi dětmi. Zdá se, že šok z jejich smrti přivedl Alici k rozumu. Začala být nesmírně pobožná a zbytek života pomáhala potřebným lidem. Vrátila se do Athén a zůstala tam po celou dobu války. Řecký lid během německé okupace velmi strádal, veškeré potraviny byly zabaveny pro potřeby německých vojáků. Mnoho tisíc Řeků zemřelo hladem. Alice založila chudinské jídelny pro hladovějící děti a riskovala život, když před Němci ukrývala jednu židovskou rodinu. Za tento skutek jí posmrtně udělili nejvyšší izraelský titul „Spravedlivý mezi národy“. Philip a jeho sestra Sofie jej převzali v Jeruzalémě v roce 1994. Poslední léta života prožila Alice v Anglii – bydlela v apartmánu v Buckinghamském paláci jako host královny Alžběty.

Pokud se rodokmenu týká, ve Philipových žilách koluje směs německé, dánské a ruské modré krve. Philipova babička Viktorie se provdala za Ludvíka Battenberga, vnuka velkovévody hesensko-darmstadtského, a německá krev pochází od manželky Kristiána IX., tedy Luisy Hesensko-Kasselské, a manžela královny Viktorie, tedy prince Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. Nebyla žádná náhoda, že všechny čtyři Philipovy starší sestry se provdaly za německé aristokraty. Philip byl poručíkem královského námořnictva, když v loděnicích v Newcastlu dával svůj první rozhovor britskému tisku. Novinářka Olga Franklinová tenkrát řekla, že vypadá jako „typický princ z pohádky Hanse Christiana Andersena“. Světlé vlasy a modré oči přičítala jeho pradědovi – dánskému králi Kristiánu IX. Po celý život Philip projevoval spíše vlastnosti svých severoevropských předků než horkokrevných a citově založených Řeků a dalších středomořských národů.

Neměli bychom přehlížet ani Philipovy vazby na Rusko. Řecký král Jiří I., Philipův dědeček, se oženil s velkovévodkyní Olgou a dal tak Philipovi ruskou babičku. Sestra krále Jiřího Dagmar se provdala za ruského cara Alexandra III. Philipovy dvě tety Marie a Alexandra se provdaly za ruské velkovévody. Philipův strýc Nicholas se oženil s ruskou velkovévodkyní Jelenou a jeho prateta Alix (princezna Alexandra Hesenská) se provdala za cara Mikuláše II. Oba byli i se svými dětmi v roce 1918 popraveni v Jekatěrinburgu. Philipova prateta Ella, vdova po velkovévodovi Sergeji, inspirovala Alici ke službě bližním, ale sama zemřela v roce 1918 strašnou smrtí. Společně s pěti dalšími členy ruské carské rodiny Romanovců ji shodili do důlní šachty a nechali zemřít. Romanovci měli těsné vazby na německý Darmstadt. Ruský kostel v Darmstadtu, totiž kaple sv. Marie Magdaleny, je pojmenován po svaté patronce matky cara Mikuláše a byl postaven z ruského kamene na ruské půdě, kterou do Darmstadtu přivezli vlakem. Ruská carská rodina a carský dvůr užívaly kostel během pravidelných návštěv u carevnina bratra Ernsta Ludwiga, jemuž Alice říkala strýček Ernie.

Tato rodinná blízkost vysvětluje, proč měl Philip zájem na rozluštění záhady. V 90. letech dovolil britským a ruským vědcům zkoumat jeho DNA a na základě zjištěných informací identifikovat ostatky, které možná patřily carevně Alexandře a třem z jejích dětí, jež byly spolu s ní zavražděny v roce 1918. Těla obětí byla identifikována – Philip je Alexandřin prasynovec, má s ní společnou část DNA. Jakmile byly nalezeny ostatky dvou dalších dětí, test byl zopakován a přinesl stejné výsledky.

V roce 1957 se Philipa při jednom rozhovoru ptali, zda by chtěl navštívit Sovětský svaz. Odpověděl: „Moc rád bych se podíval do Ruska – přestože ti pacholci vyvraždili polovinu mojí rodiny.“ Zdá se, že všechno bylo zapomenuto v roce 1994, kdy Philip doprovázel královnu při státní návštěvě Ruska na pozvání prezidenta Borise Jelcina. Během čtyřdenní návštěvy, která začala 17. října, pobývali královští manželé v Kremlu a na královské jachtě Britannia v Petrohradě. S odkazem na historii usedli v první večer své návštěvy do carské lóže Velkého divadla a sledovali baletní představení Giselle. Strávili také dva dny v Petrohradě, kde navštívili Ermitáž a carský palác.

Philipův původ se odráží v jeho vzhledu i vystupování a vypovídá o něm i síla charakteru, kterou projevoval po celý život. Jeho světlé vlasy a modré oči svědčí o severských, vikinských kořenech, zatímco jeho sebekázeň, železnou vůli a pracovní morálku lze považovat za odkaz německých předků. Vévodův smysl pro humor má anglosaské kořeny, typicky ruským znakem je odhodlání neprojevovat emoce na veřejnosti – a toho se Philip většinou také držel.

2. kapitola

RANÉ VLIVY

Někteří životopisci udržují mýtus, že první léta princova života byla neklidná a nešťastná. Různí lidé o něm psali jako o „dítěti z rozvráceného domova“ – že měl „dramatický život plný finanční nejistoty“ a že prožil „neklidné a kočovné dětství, plné dramatických událostí a osobních tragédií“. Ale na otázku svého životopisce Basila Boothroyda Philip odpověděl: „Nemyslím si, že to byla nějak zvlášť nešťastná doba, a vůbec to nebylo tak neklidné.“

Prvních osm let života je podle studie UNICEF důležitých pro kognitivní, sociální, emoční a tělesný vývoj. Vyvíjející se dětský mozek je v té době nesmírně tvárný a vnímavý vůči změnám. Díky interakci vrozených předpokladů, prostředí a získaných zkušeností se vytvářejí neuronové sítě. Optimální rozvoj mozku vyžaduje podnětné prostředí, přiměřenou výživu a sociální interakci s pozornými pečovateli. Prvních pět let v životě dítěte je zcela zásadní. Z tohoto základu vyrůstá budoucí zdraví, spokojenost, růst, rozvoj a studijní úspěchy ve škole, v rodině i ve společnosti a celkově v životě. Philipovými nejbližšími lidmi v prvních létech jeho života byli rodiče a chůva Emily Rooseová.

Hlavní vliv měla tedy na Philipa v určujících létech jeho rodina a škola. Narodil se do početné, milující a spokojené rodiny a rodiče byli nadšení, že po čtyřech dcerách se konečně narodil syn. Čtyři starší sestry ho zbožňovaly a rozmazlovaly. „Byl tak neuvěřitelně roztomilý,“ vzpomínala nejmladší sestra Sofie.

Philip nevěděl o nuceném odchodu z Korfu, protože se to přihodilo v době, kdy byl ještě malý. Nepamatoval se, že po odjezdu z Korfu rodina zpočátku krátce bydlela v Londýně v Kensingtonském paláci u princezny Viktorie, tedy u jeho babičky. V lednu 1923 se Andreas a Alice vydali do New Yorku na pozvání Andreasova bratra Kryštofa a jeho americké manželky Nancy, nesmírně bohaté vdovy po výrobci pocínovaných plechů. Dvě nejstarší dcery zůstaly u Viktorie v Londýně a Philip s mladšími sestrami byl poslán do Paříže ke strýci Jiřímu a jeho ženě Marii Bonapartové. Marie zdědila jmění od matčiny rodiny, která založila kasino v Monte Carlu. Andreas s Alicí strávili ve Spojených státech dva měsíce a potom se vrátili na palubě lodi Aquitania. Usadili se v příjemné čtvrti St. Cloud asi deset kilometrů od centra Paříže.

O dvacátých letech v Paříži se dnes mluví jako o les années folles, „bláznivých letech“. Bouřlivá dvacátá léta byla pozoruhodná uměleckým děním. Paříž se proslavila módní tvorbou: na mezinárodní výstavě v roce 1925 se představilo více než sedmdesát pařížských módních návrhářů a právě uprostřed tohoto období představila Coco Chanel své „malé černé šaty“. Malíři Picasso, Modigliani, Brancusi a Chagall chodili do stejných pařížských kaváren a Paříž byla také centrem živé hudební scény, kde zněl americky jazz a charleston. Díky silnému dolaru se Paříž stala pro Američany zajímavým a úsporným místem, kde se mohli usadit. V Paříži žil Ernest Hemingway, Scott Fitzgerald a Henry Miller. Ve své knizePohyblivý svátek Hemingway popisuje Paříž dvacátých let a své oblíbené podniky. Do kaváren chodívali emigranti a mnozí Rusové, kteří v roce 1917 uprchli před bolševickou revolucí. Byli mezi nimi velkovévodové a vévodkyně, Andreasovi vzdálení bratranci a sestřenice, kteří byli hosty na jeho svatbě v Darmstadtu. Andreas denně jezdíval ze St. Cloudu do Paříže, kde se setkával s ostatními exulanty, probíral s nimi politiku a plánoval převraty, které se nikdy neuskutečnily. Mnozí ruští emigranti byli přesvědčeni, že jejich posláním je uchovat předrevoluční ruskou kulturu a způsob života. V Paříži byl pod vedením Sergeje Ďagileva založen soubor Ruský balet. Později začal Ďagilev působit v Monte Carlu přibližně ve stejné době, kdy se tam přestěhoval i Andreas.

Andreasův velkorysý bratr Jiří poskytl rodině v St. Cloudu dům. Byla to jedna z několika nemovitostí, které ve čtvrti vlastnil. Nedaleký Boulogneský lesík byl v těch dobách rozsáhlým veřejným parkem. Kromě Philipa a jeho čtyř sester patřilo k domácnosti také několik sloužících včetně Andreasova komorníka, Aliciny komorné a Philipovy chůvy Emily Rooseové, které všichni říkali Roosie. Výdaje na domácnost hradila Marie Bonapartová, protože Andreas ani Alice neměli v Paříži žádné placené zaměstnání. Alice pomáhala jako dobrovolnice v jednom charitativním obchodě a prodávala řecké výrobky. Výtěžek směřoval k méně majetným uprchlíkům. Dostávala malou rentu od svého bratra George Milforda Havena a zdědila jednu desetinu panství svého otce, který byl v době své smrti v roce 1921 prvním markýzem z Milford Havenu. Panství s přilehlými pozemky leželo nedaleko Darmstadtu a ztratilo na hodnotě kvůli německé hyperinflaci ve 20. letech.

Jako degradovaný důstojník řecké armády byl Andreas nezaměstnatelný. Díky štědrosti svých bratrů se nemusel ponížit a pracovat jako pařížský taxikář, což byl osud mnoha jeho ruských příbuzných. Jeho finanční situace se výrazně zlepšila v roce 1923, kdy zemřela Kryštofova žena Nancy na rakovinu a zanechala mu jistý finanční obnos určený na školné jeho dětí a na další výdaje. Finanční pomoc přišla i od Alicina bratra Dickieho Mountbattena, jehož žena Edwina zdědila velké jmění po svém dědečkovi siru Ernestu Casselovi, který byl jedním z nejbohatších mužů své doby a dobrým přítelem krále Eduarda VII. Andreas udržel ve svém vlastnictví bývalý rodinný dům Mon Repos na Korfu, přestože se mnoho po sobě jdoucích řeckých vlád snažilo mu jej zabavit. Nakonec dům v roce 1937 prodal. Rodina sice neměla palác a livrejované služebnictvo, ale žili docela pohodlně s houfem sloužících a rozhodně nebyli tak chudí, jak se někdy říká. Andreas měl po celý život komorníka, který se o něj staral, a vždy byl upravený a dobře oblečený.

V době, kdy se rodina přestěhovala do St. Cloudu, byly čtyři starší dcery dost staré, aby se obešly bez chůviny péče. Alice původně zaměstnala Roosie už v roce 1904, aby se starala o všechny děti, a Roosie byla u toho, když se Philip narodil. Rodinný lékař tenkrát prohlásil, že nejvhodnějším místem pro porod je stůl v jídelně ve vile Mon Repos. (Někteří tvrdí, že to byl kuchyňský stůl, ale když Mon Repos navštívíte, uvidíte v jídelně pamětní desku.) Philip se tedy stal pro dvaatřicetiletou Roosie jejím hlavním svěřencem. Byla vlídná a milující, ale byla také přísná a vštípila mu zásadní představu o tom, co to znamená být Angličan. Philip se jí držel po celý život.

Roosie byla při oficiální registraci Philipova narození, spolu s jeho kmotrou, královnou matkou Olgou Řeckou. Dítě bylo do matriky zapsáno jako Philippos.

V pravoslavném kostele ve městě Korfu následoval oficiální křest. Ulice vedoucí ke kostelu byly lemovány jásajícími davy, hrála hudba a představitelé města sledovali, jak kněz ponořil dítě do křtitelnice. Později byla rodina nucena z Korfu uprchnout. Chůva Rooseová pomáhala rodině s vystěhováním. Ona, osmnáctiměsíční Philip a jeho čtyři sestry se pak ocitli na palubě válečné lodi Calypso a po plavbě na rozbouřeném moři přistáli v italském Brindisi.

„Brindisi bylo opravdu příšerné místo,“ vzpomínala po dlouhých letech princezna Sofie. Mluvila o něm jako o tom nejhorším městě, v jakém kdy byla. „Bylo to hrozné. Moje sestry, kterým tenkrát bylo sedmnáct a šestnáct, musely všechno připravit [na vystěhování].“ Následovala cesta do Říma a potom do Paříže. Ve vlaku Philip lezl po podlaze, až byl černý od hlavy k patě. „Nechejte ho být,“ radila Roosie Alici, když mu v tom chtěla zabránit. „Byla dokonalá, mnohem hodnější než ostatní chůvy, zasloužila si náš obdiv,“ říkala Philipova sestra Sofie, když chůvu popisovala.

Roosie získala výcvik jako zdravotní sestra v londýnské Nemocnici svatého Tomáše a byla dcerou ševce z Plymouthu. Dříve než začala pro Alici pracovat, byla ve službě u různých anglických dam a pánů a jejím posledním zaměstnavatelem byl kapitán královského námořnictva Herbert Savory. Roosie nechávala pro Philipa posílat z Londýna anglické potraviny, léky i oblečení. Díky ní byla Philipovou první řečí královská angličtina. Roosie ho učila dokonce i anglické říkanky. Philip později vzpomínal: „Doma jsme mluvili anglicky, ale potom se rozhovory odehrávaly ve francouzštině. Příležitostně jsme přecházeli do němčiny. Když si člověk nemohl vzpomenout na nějaké slovo v jednom jazyce, pokračoval v jiném.“

„Nikdo mi nesmí naplácat, jenom moje chůva,“ sdělil jednou Philip kamarádovi, když se kamarádova chůva chystala potrestat ho za to, že rozbil vázu. Roosie měla poslední slovo, a pokud měl být někdo potrestán, trest vykonala ona. Chůva Rooseová se narodila v roce 1872 a moc toho o ní nevíme – snad jen to, že to byla vřelá a láskyplná osoba.

Dětští psychologové říkají, že dítě mezi druhým až čtvrtým rokem si utváří představu o sobě na základě toho, co si o něm myslí ti nejdůležitější lidé v jeho životě. V tomto věku vzniká jeho sebedůvěra, ale může také vzít za své. Všechno nasvědčuje tomu, že Philipova sebedůvěra nijak neutrpěla. Chování matky nebo chůvy k dítěti je důležité, protože na něm závisí schopnost dítěte vytvářet si později v životě mezilidské vztahy, což Philip uměl obdivuhodně. Studie ukazují, že v prvních šesti až sedmi letech se tvoří hlavní rysy osobnosti a směr, jímž se bude ubírat její život. Později už nelze nic zásadně změnit. Chůva tedy měla prakticky neomezenou možnost prospívat, nebo škodit a křivit – rovnat a stavět, nebo ničit. První léta Philipova života byla pozoruhodná tím, že dostával jistotu a lásku způsobem v té době zcela běžným – v náruči chůvy.

Roosie odešla na odpočinek do Jižní Afriky, když bylo Philipovi sedm let. Zůstal s ní v kontaktu i po jejím odchodu. Bylo to smutné loučení, ale Roosie potřebovala žít v teplém podnebí, protože ji trápila artritida. Roosie psávala z Jižní Afriky Philipovi a jeho nejstarší sestře Cecilii. V březnu 1932 jí napsala: „Je tady ještě léto a za šilink koupím dvanáct ananasů. Ráda bych nějaký poslala Philipovi, jednou mi řekl, že mě má rád skoro stejně jako ananas.“

V jiném dopise jí napsala: „Philip mi znovu udělal radost. […] Vzpomínám si, jak jsem mu jednou o Velikonocích řekla, že má rychle vstávat. Na chvíli jsem odešla, on se rychle oblékl a znovu zalezl do postele. Vrátila jsem se, našla jsem ho v posteli a začala jsem hubovat, ale on v tu chvíli vyskočil a byl úplně oblečený! Potom se rozesmál. Psal hodně velká písmena, abych si neunavovala oči, Bůh mu žehnej.“ Philip patrně zdědil lásku ke kanadským žertíkům od otce, který podle princezny Alexandry změnil každou situaci v žert. Philip jednou řekl o svém otci a strýcích: „Když byli pohromadě, mohlo se stát cokoli. Byli jako bratři Marxové.“ Roosie zemřela v roce 1933 v Simon’s Townu nedaleko Kapského Města. Na jejím náhrobním kameni je napsáno: „Emily L. Rooseová. S láskyplnou a vděčnou vzpomínkou na 25 let oddaného přátelství a služby. Od řeckého prince Andrease a princezny Alice a jejich dětí Margarity, Theodory, Cecilie, Sofie a Philipa.“

Rodina často cestovala vlakem po celé Evropě a navštěvovala příbuzné: Mnohým z nich se podařilo uchovat královské majetky a mnozí z nich žili v hojnosti. Ještě než Philip oslavil čtvrté narozeniny, byl čtyřikrát v Londýně – někdy s matkou a sestrami, ale vždycky ho doprovázela Roosie. Každý, kdo si to tenkrát – stejně jako dnes – mohl dovolit, v červenci a srpnu utíkal před pařížskými vedry a Philipova rodina nebyla výjimkou. Philipova sestřenice princezna Alexandra vzpomínala na prázdniny, které Philip trávil na letním sídle lankraběte hesenského u Baltského moře: „Philip se vždycky odvážil do hloubky nebo svolal všechny chlapce na pláži, aby postavili pořádný hrad.“ Dostal tenkrát fotoaparát Brownie a začal fotografovat. Fotografování zůstalo jeho celoživotním zájmem.

Philip, jeho dvě nejmladší sestry a někdy i matka strávili několikeré prázdniny v honosné vile, která patřila bohaté řecké rodině Foufounisově a stála nedaleko Le Touquetu. Pětiletý Philip se tam tenkrát spřátelil s Hélène Foufounisovou a jejich přátelství přetrvalo mnoho let. Hélène byla ve Spojeném království známá jako kabaretní zpěvačka Hélène Cordetová a vystupovala v televizi. Paní Foufounisová byla z Philipa tak nadšená, že řekla: „Mám ho ráda jako vlastního.“ Philip však trávil prázdniny také v Anglii, a to s babičkou Viktorií v Kensingtonském paláci.

Před první světovou válkou vychovávaly královské děti hlavně ošetřovatelky, guvernantky a chůvy – otcové se výchovy osobně neúčastnili. Philip a Andreas k sobě měli mnohem blíže než většina tehdejších otců a synů – přinejmenším do doby, než bylo Philipovi osm let a rodina se rozptýlila. Philipovy sestry Margarita a Sofie vzpomínaly: „Andreas a Philip se měli moc rádi. Smávali se spolu jako blázni.“ Philipova sestřenice Alexandra napsala Philipův životopis, v němž uvádí, že Andreas Philipa „neustále popichoval. Často jsem slýchala, že si dělá legraci z jeho sportovní zdatnosti nebo mladistvých výstřelků, ale jako otec mu na požádání vždycky s mírnou důstojností poradil. Philip otce obdivoval a zdá se mi, že si byli podobní“. Alexandra také řekla, že Andreas Philipovi vysvětlil skutečný význam toho, že je člověk princem. „Je-li člověk princ, musí v něčem vynikat. […] Princ vlastně musí neustále prokazovat svou hodnotu.“ Philip na otcova slova dbal a po celý život se snažil vynikat ve všem, do čeho se pustil.

Philip byl toho názoru, že v prvních letech života v St. Cloudu měli jeho strýcové z otcovy strany větší vliv, než se všeobecně myslelo. Řekl: „Vyrůstal jsem mnohem více s otcovou rodinou než s matčinou a jsem převědčen, že jsou to všichni docela zajímaví lidé. Patří k tomu druhu lidí, o kterých není moc slyšet.“ Když celá rodina žila v Paříži, „velký George“, jak říkali Philipovu strýci, je každou neděli zval na oběd. „Velký“ George měl moc rád děti a každý večer přicházel, aby Philipa políbil na dobrou noc a přesvědčil se, že odříkal modlitbu. Vánoce bývaly velmi rodinnou záležitostí a Roosie nikdy nezapomněla přichystat punčochy s nadílkou pro všechny děti, přestože ty nejstarší už byly docela velké.

Rodina byla mezinárodní a hovořila několika jazyky, hlavně německy. Všechny čtyři Philipovy sestry se provdaly za německé aristokraty. Přestože Alice vyrůstala v Anglii, její otec princ Ludvík z Battenbergu se nikdy nezbavil svého německého přízvuku, i když celý život sloužil v královském námořnictvu. Udržoval rodinný dům v Darmstadtu. Kromě toho, jak je u hluchých lidí běžné, Alicina angličtina nebyla úplně čistá, i když s Philipem vždy mluvila anglicky a používala znakovou řeč, kterou si Philip osvojil.

V době, kdy šestiletý Philip nastoupil do školy The Elms, se začala projevovat duševní choroba jeho matky. Zpočátku měla podobu nutkavého náboženského zápalu, jehož si Philip možná ani nevšiml, přinejmenším do svých osmi let. V roce 1928 byla Alice ještě dostatečně v pořádku, aby vzala svou sedmnáctiletou dceru Cecilii na léto do Kensingtonského paláce k babičce Viktorii. Společně navštěvovaly spoustu plesů a odjely i na tradiční závody plachetnic do Cowesu. Cecilie potom odjela do Skotska navštívit krále Jiřího V. a královnu Marii na zámek Balmoral. Philip strávil letní prázdniny s Roosie a dvěma sestrami ve městečku Sinaia v Karpatech u rumunské královny Heleny. Philipova sestřenice Alexandra vzpomínala, jak „všechny chůvy vesele sedávaly s šálkem čaje a miskou kaviáru“. Philip si takové výstřelky nemohl dovolit. Alexandra řekla, že byl veden k tomu, „aby žil skromně a šetřil, a dělal to tak odhodlaně, že získal pověst skrblíka“.

Table of Contents

Úvod

1. kapitola PŘEDKOVÉ

2. kapitola RANÉ VLIVY