Caroline Bernard

FRIDA KAHLO UND DIE FARBEN LEBENS

Copyright @ 2019 by Aufau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin, Germany

(Published with Aufbau Taschenbuch; is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design @ www.buerosued.de

Translation @ 2022 by Zuzana Soukupová

ISBN  978-80-249-4688-7

Prolog

Prosinec 1939

Bylo pozdní dopoledne, když Frida spěšně vešla do svého ateliéru. Tou dobou působily prášky proti bolesti nejlíp. Sluneční svit pronikal oknem a plnil místnost zlatavou barvou, v níž její malířský stojan doslova zářil. „Dobré ráno, sestřičko,“ pozdravila kostru z papírmašé sedící na židli v rohu, která byla pestře pomalovaná a oblečená do jednoho z jejích kombiné. Na starém truhlářském ponku stály vyrovnané barvy v skleněných lahvičkách připravené k použití a vedle nich hliněné hrnce se štětci tak jemnými, že jejich chloupky nebyly silnější než Fridiny řasy, a také hrubšími, připomínajícími na dotek štětku na holení jejího otce.

Všechny stěny byly ověšené spoustou fotografií, kreseb a starých masek, které ve slunečním světle jako by ožívaly. Na několika stolech a nízkých skříňkách ležely a stály její panenky a pohádkové bytosti, které v průběhu let vytvořila, stejně jako knihy, poznámkové sešity, bohaté kytice květů a spousta jiných věcí, které milovala a na něž se ráda dívala, protože jí sloužily jako inspirace. Návštěvníkům snad mohl tento prostor připadat neuklizený a přecpaný věcmi bez ladu a skladu, pro Fridu tu ale bylo všechno na svém místě. Knihy stály v regálech tematicky seřazené, pořadače s novinovými články a korespondencí měly na hřbetech pečlivě nadepsané štítky. Diego si z ní kvůli tomu někdy utahoval, ale Frida tvrdila, že je to dědictví po jejím německém otci. Potřebovala obojí – být obklopená spoustou věcí, ale mít v nich pořádek.

Usmála se, rozhlédla se po místnosti a kochala se tím důvěrně známým a pečlivě vybudovaným prostředím.

S radostným očekáváním se postavila před malířský stojan a sáhla po prostěradlu, které včera večer přehodila přes plátno. Poprvé se rozhodla pro formát životní velikosti. Obvykle malovala menší obrázky, ale tentokrát nebylo zbytí. Všechny malby pro ni byly důležité, ale tahle znamenala víc než všechny ostatní. Jedním trhnutím odstranila hadr a odhalila dvě hlavy. Ve dvojím provedení se na ni dívaly její vlastní oči zpod hustého obočí, které se stýkalo nad kořenem nosu a připomínalo vzmach ptačích křídel. Přesto se rozdíly mezi oběma Fridami nedaly přehlédnout. Levá měla bledší, souměrnější tvář než ta pravá, jejíž obličej byl tmavý a připomínal indiánskou ženu. Ta vlevo byla jemně nalíčená a zdobil ji složitě vyčesaný účes s lesklými vlnami. Pravá měla pod nosem náznak dámského knírku, vlasy přísně stažené, ani se tolik neleskly. Ty malé rozdíly nebyly na první pohled zjevné a pozorovatel je odhalil až po chvilce pečlivého zkoumání.

Frida na obraze spočinula dlouhým pohledem, pak vzala do ruky štětec a pokračovala v práci na pozadí, které tvořilo jen nebe s bílými oblaky, ale myšlenkami zůstávala u Frid na plátně. Tohle jsou dvě ženy, které jsou ukryty v mém nitru jedna vedle druhé, říkala si v duchu, zatímco jemnými dotyky nanášela bílou barvu na plátno. Žena, která chce žít, jak se jí zlíbí, a žena nesoucí na svých bedrech tíhu tradice a historie.

Zdálo se jí, že jí v hrudi tluče křídly veliký pták. Byl to pocit, jako by se její rozechvělé srdce chystalo vyskočit z prsou, podobný tomu, který ji přemohl, když znovu slyšela Diegova slova, to jedno slovo, které jí změnilo život. Štětec znehybněl ve vzduchu. Musí se soustředit na obraz, malovat, musí se nalézt v obou Fridách na obraze, protože hrozilo, že se sama sobě ztratí.

Dlouho nepohnutě hleděla na plátno. Něco chybí, něco zcela rozhodujícího. Najednou věděla, co to je. Netrpělivě hodila štětec na stůl, ani se nezdržovala jeho vymytím a sáhla po jiném. Namíchala červený tón s trochou magenty, její oblíbené barvy, která pro ni představovala všechno, co patřilo k Mexiku – život a lásku. Aniž by odtrhla oči od obrazu, sáhla za sebe na policii po jedné z mnoha knih o anatomii. Po krátkém listování tu stránku našla. Pak spěšnými tahy naskicovala svou myšlenku – na šaty obou Frid namalovala srdce. Srdeční komory a krevní oběh byly odhalené, rudé tepny probíhaly svrchu po šatech. Jedna z nich končila otevřená na bílých šatech evropské Fridy. Krev kapala na sukni, ani svorka krvácení nezastavila.

Frida se zahleděla na ruce, které si ženy podávaly. Spojení mezi nimi je ve skutečnosti velmi silné, musí být tedy ještě zřetelnější! Namalovala jemnou, tenkou linii, tepnu spojující obě srdce. Byla to stejná krev, která oběma protékala, tentýž tlukot pulzu, jenž jim vléval život. Společně najdou obě Fridy, které v sobě spojuje, dost síly, aby přežily, ať už přijde cokoli.

Díl I.

Zhroucený pilíř

1925–1930

Kapitola 1

Září 1925

„Přestaň se loudat a pojď!“

Alejandro chytil Fridu za ruku a chtěl ji táhnout za sebou. Frida cítila, jak jí mezi lopatkami naskakuje husí kůže jako pokaždé, když se dotýkali. Přesto se mu vytrhla. „Počkej. Zapomněla jsem tam sešit.“

Když se vracela, čekal na ni Alejandro se společným přítelem Miguelem na konci chodby. Frida trochu zpomalila, aby ho mohla nerušeně pozorovat. Alejandro Gómez Ariás byl pohledný, vysoký mladík s lesklými vlasy a oblek, který nosil s nonšalantní ležérností, mu moc slušel. Všimla si ho hned první den. Chodil do třídy o tři roky výš a patřil do skupiny přátel, kteří si říkali cachuchas podle kšiltovek, které nosili. Cachuchas byli chytří mladíci, vyznali se v moderní literatuře a milovali malířství. Jejich velký vzor byl revolucionář José Vasconcelos, který jako ministr školství odstartoval alfabetizační kampaň a prosazoval nová měřítka při hodnocení umění. Než se k nim Frida přidala, skládala se skupina výhradně z mladých mužů. Ostatně na preparatoriu, vyšší střední školu, chodilo jen pár dívek. Frida se tady navzdory matčiným námitkám připravovala na studium medicíny. Chtěla se stát lékařkou. Prepa, jak zkráceně přípravce říkali studenti, však byla pro Fridu především ostrůvkem svobody. Tady konečně mohla alespoň na chvíli uniknout z dohledu rodičů a sousedů. Každý den jezdila z ospalého předměstí Coyoacán tramvají do centra města.

Frida si povytáhla pletené punčochy, až zmizely pod okrajem tmavé skládané sukně, a rozběhla se. Když míjela Alejandra, strčila do něho loktem. „Kde se couráš?“ houkla na něho a už se řítila po schodech dolů.

„Frido! Tak počkej přece! Chováš se nemožně.“

Jen taktak vybrala ohyb schodiště, sukně jí vlála kolem nohou. Chytla se zábradlí a málem sletěla ze schodů.

„Frido!“ zavolal na ni Alejandro ještě jednou. „Mysli na pověst žen na téhle škole.“

Obrátila oči v sloup. Milovala Alejandra z celého srdce, ale proč nemůže pochopit, že ona prostě musí být pořád v pohybu, je to její přirozenost. A to navzdory prodělané dětské obrně a pokřivené pravé noze. Život bez běhání, lezení na stromy a tancování si neuměla představit. To už mu přece muselo dávno dojít. Proč od ní svět očekává, že bude způsobně scházet po schodech a nikdy se ani nezadýchá? Jen protože je žena? Samozřejmě je žena, ale tak prudká a nespoutaná, jak se jí zachce!

Najednou se uprostřed schodů zastavila a Alejandro do ní prudce vrazil.

„Mně se ale líbí, jaká jsem. Ty se jen bojíš, že budu rychlejší než ty!“ vykřikla.

Stál o jeden schod nad ní a těžce dýchal, tmavé vlasy mu padaly do očí a rty se rudě leskly. Sklonil se k ní a přitiskl ústa na její. Frida se nechala políbit, pak se mu vymanila a už zase běžela po schodech dolů a dál přes stinné nádvoří.

Na ulici ji přepadlo parné odpolední vedro. Bylo září, období dešťů pomalu končilo a vzduch byl prosycený vláhou. Ráno jemně sprchlo a domy vypadaly jako čistě umyté.

Šli spolu dolů po Calle Argentina směrem k Zócalu, což bylo obrovské centrální náměstí s katedrálou a Národním palácem. Tady se všichni setkávali – kejklíři a potulní muzikanti, kterým se říkalo marichas, pouliční prodavači a podvodníci, politici i obyčejní lidé. Frida zvolnila krok, protože neměla nejmenší chuť jet domů. Coyoacán byl k uzoufání nudný. Jediné rozptýlení skýtalo zaprášené náměstí Plaza Hidalgo před kostelem. Tam se ale všichni znali navzájem, člověk byl pod neustálým dohledem sousedů a faráře. Ulice, pouliční kavárny a tržiště v centru hlavního města byly plné lidí. Na Zócalu hrála muzika, lidé tu obcházeli dokola s transparenty nebo předváděli kouzelnické triky. Vždycky tu bylo na co se dívat. A taky tu mohla beztrestně líbat Alejandra.

Kavárenské terasy byly dnes kvůli deštivému počasí poloprázdné. Indiánské ženy si přesto postavily jednoduché stánky z dřevěných prken. Frida roztáhla malý deštník a pomalu se kolem nich procházela. Prodavačky seděly před kovaným plotem katedrály nebo ve stínu domů a nabízely ovoce a zeleninu, krajky nebo hrnčířské zboží. Už tu byly k vidění i první lebky z barevné cukrové hmoty, i když Dia de los Muertos, Den mrtvých, bude až za pár týdnů.

„Ty dneska nemusíš k Fernandovi?“ zeptal se Alejandro a snažil se uhýbat před jejím deštníkem. „Vždyť vůbec neprší!“

„Ale ten deštník je moc hezký, nezdá se ti?“ Frida ho roztočila, až se třásně na okraji vesele třepetaly. „A k Fernandovi dnes nejdu.“

Fernando Fernández byl reklamní grafik a přítel jejího otce, u kterého dvakrát týdně brala hodiny kreslení. Platila mu za ně tím, že mu pomáhala v obchodě.

Zastavili se před Fridiným oblíbeným stánkem, kde se prodávaly amulety a votivní obrázky malované na plechových destičkách. Výjevy, které sloužily jako poděkování nebo prosby k svatým patronům, vyprávěly nejbláznivější příběhy o trápeních a starostech obyčejných lidí. Frida prstem přejížděla po vystavených retablos a četla nápisy. Jsou jako na plechu zachycená duše mexického lidu, pomyslela si. Starší indiánská žena ji hned poznala.

„Mira, podívejte se, tyhle jsou nové,“ ukázala na pár obrázků velikosti pohlednic.

„Vidíš? Tady děkuje žena za to, že ji muž nepřistihl při nevěře, a přísahá, že mu odteď bude vždycky věrná! To by mohlo být klidně o tobě,“ prohlásil Alejandro.

„Já jsem ti alespoň o Fernandovi řekla. A kromě toho k tomu poslednímu nedošlo. Až ti budu příště nevěrná, tak požádám Boha o pomoc, abys mě nepřistihl.“

Zatraceně, proč to řekla? Frida rychle popadla jeho ruku a políbila ji. „To byl jen žert,“ zamumlala jakoby nic. Její pozornost přilákal amulet veliký asi jako dlaň. Byl zářivě rudý se žlutými tečkami. Vedle něho leželo srdíčko z plechu s barevným emailovým okrajem. Byli na něm namalovaní muž a žena z profilu, zjevně milenci.

Frida vzala oba plíšky do rukou a ukázala je Alejandrovi. „Který?“ zeptala se.

„Vezmi tenhle.“ Ukázal na amulet.

„Ale ne. Radši koupím srdíčko,“ namítla a vrhla na něho výmluvný pohled.

„Teď můžeme jít,“ prohlásila vesele a zavěsila se do něho poté, co plíšek pečlivě zastrčila do kapsy sukně.

V tu chvíli kolem nich projížděl tramvajový vůz tažený koňmi, který nejel o moc rychleji, než šli oni. Pronikavý pach zpocených zvířat udeřil Fridu do nosu.

„Ta je naše!“ zvolal Alejandro a chtěl nastoupit.

„Počkej, zapomněla jsem deštník u stánku!“ vykřikla. „Hned jsem zpátky!“

Když se vrátila k Alejandrovi, tramvaj už byla pryč.

„Nevadí, pojedeme autobusem. Tam to alespoň tak nesmrdí,“ navrhla.

Nové omnibusy zavedli ve městě teprve nedávno. Byly to většinou staré fordy ze Severní Ameriky, které byly upravené pro veřejnou dopravu. Jezdit autobusem bylo v Mexiku považováno za módu. V tu chvíli vyjel zpoza rohu červený autobus s nápisem Coyoacán. Frida se rozeběhla podél autobusu, až dorazila k otevřeným dveřím.

„Zastavte! Chci jet s vámi!“ zavolala na řidiče a vyskočila na stupátko.

Řidič zabrzdil a obrázek svaté panny Guadelupské, který měl zavěšený na předním skle, se povážlivě rozhoupal.

„A můj přítel taky,“ vyrazila ze sebe udýchaně. Natáhla ruku k Alejandrovi, který naskočil za ní. Frida se protlačila kolem spolucestujících sedících na dřevěných lavicích po obou stranách až dozadu. Omnibus se zase s trhnutím rozjel tak prudce, že ji náraz hodil na břicho nějakého tlusťocha. S námahou získala znovu rovnováhu a chytla se tyče. Alejandro se vmáčkl vedle ní. Cítila, jak se jí celým tělem dotýká, podívala se na něho a usmála se. Otevřenými okny zavanula dovnitř vůně tortilly. Řidič vjel prudce do zatáčky, takže se ještě těsněji přimáčkla k Alejandrovi. Cítila, jak mu bije srdce. V podbřišku se jí ozvalo příjemné vzrušení.

„Promiň,“ zamumlal, ale z jeho pohledu vyčetla, že i on si jejich blízkost užívá.

Na další zastávce přistoupili dva muži v hrubých pocákaných kabátech. Když se oba postavili vedle nich, ucítila Frida terpentýn. Měli s sebou kýbl a jeden z nich držel v ruce pytlík složený z novin, jehož okraj se třpytil na slunci. Tu a tam z něho odpadávaly lesklé flitry.

„To je zlato?“ zeptala se zvědavě.

Muž přikývl: „Na fresky v Opeře.“ Ukázal jí obsah pytlíku a ona spatřila miniaturní vločky zlatého laku.

Mimoděk zaslechla skřípění přijíždějící tramvaje, ale její pozornost byla soustředěna na zářící zlatý prach. Jeho malý kousíček právě proplul vzduchem a zachytil se na chloupcích jejího předloktí. Pokusila se ho vzít mezi prsty. Najednou se ozvalo pronikavé zvonění, autobus uhnul stranou a rozkymácel se. Frida se marně pokusila znovu zachytit tyče, kterou pustila, když chtěla zastavit v letu zlatý prášek.

Vzápětí se rozlehlo ohlušující skřípění a pískot, zlatý prach vylétl vzhůru a Fridu zasypal. Síla nárazu ji srazila na zem.

„Díos mio!“ slyšela, jak vedle ní vyděšeně křičí ženský hlas. Viděla vzduch plný zlata, slyšela děsivé skřípavé zvuky, křik lidí. Ruce měla najednou pod sebou, nohy ve vzduchu. Neviděla nic než zlato, které se třpytilo na jejích rukou. Pak se jí před očima objevily stříbrné střípky a Fridu napadlo, že to jsou diamanty. Nad hlavou jí zářilo jasné sluneční světlo a vytvářelo dojem, že je celá ze zlata. Kde je Alejandro? Vždyť byl hned vedle ní! Náhle k ní přilétlo něco lesklého, tentokrát to ale nepřipomínalo zlato, bylo to dlouhé a špičaté. A pak přišla bolest.

Kapitola 2

Frida se probudila a první, co spatřila, byl třpytivý zlatý prach. Nebo je to jasné světlo lampy, které jí dopadá do tváře? Chtěla se na sebe podívat, ale nemohla zvednout hlavu. Měla pocit, že ji má přibitou do polštáře, stejně jako celé tělo. Vnímala ho jako něco cizího, horkého i ledového zároveň a zabaleného do vaty. Uvědomila si, že leží v něčem, co jí připomíná bednu, která jí znemožňuje jakýkoli pohyb. Pokusila se pohnout prsty u nohou, ale nešlo to. Zaplavila ji vlna paniky. Vynořila se jí nejasná vzpomínka na rachot, praskání a skřípot. Jsem mrtvá, pomyslela si zoufale. Jsem mrtvá a ležím v rakvi.

„Frido. Jsem tady, u tebe.“

Někdo se nad ní sklonil a přiblížil tvář k její. Jak to, že je tady Matita? Chtěla vyslovit jméno své starší sestry, ale rty se jí nechtěly otevřít. Matita přece už před lety utekla z domova s nějakým mužským. Od té doby ji nikdo z rodiny neviděl. Takže sestra je mrtvá a ona taky?

Matita se k ní sklonila blíž. Frida v jejích očích spatřila slzy.

Znovu se pokusila promluvit, ale jazyk se jí lepil na patro a nevypravila ze sebe nic než zasténání. A pak se bolest vrátila. Neuvěřitelná bolest probíhala ve vlnách celým jejím tělem, zuřila a trhala, na chvilku ochabovala, aby pak znovu udeřila s ještě větší silou. Nedala se lokalizovat, byla všude. Nedala se vydržet. Pak všechno zčernalo.

Když se znovu probudila, seděla Matita stále ještě u její postele.

„Jsem tady, Frido,“ řekla stejně jako poprvé. „Jsi v nemocnici. Měla jsi nehodu. Autobus…“

Frida se pomalu rozpomínala. Tramvaj, která najela do autobusu. Zlatý prach a střepy, rachot, a pak už nic. Znovu ji přepadla bolest, ale teď nechtěla omdlít, dokud nedostane odpovědi na své otázky.

„Alejandro?“ Jen stěží vypouštěla slova z úst. „Jak je mu?“

Matita jí lžičkou nakapala trošku vody na rty. „Nezasáhlo ho to tolik jako tebe. Daří se mu dobře.“

„Jak to, že jsi tady? Kde je máma a táta?“

Sestra jí položila ruku na předloktí. „Četla jsem o tom neštěstí v novinách. Uvedli tvé jméno. Tak jsem přijela.“

„Co se mi stalo? Nemůžu se hýbat. Jsem ochrnutá?“

„Máš mnoho ran v… podbřišku. Operovali tě.“ Matita sklopila pohled.

Frida velmi opatrně zvedla hlavu, jen o pár centimetrů, aby se podívala na své tělo. Uviděla prostěradlo, pod nímž se rýsovala její štíhlá silueta. Nohy měla připevněné pružným obinadlem k spodní části postele. Napjala stehenní svaly a rázem jí projela bolest. Se zasténáním opět položila hlavu na polštář.

„Doktoři říkají, že se nemáš hýbat, aby všechno dobře srostlo,“ upozornila ji Matita. „Proto tě tak pevně svázali.“

„Co má srůst? Řekni mi to!“

Matita polkla. „Stejně se to dozvíš. Tyč z autobusu se ti zapíchla do boku a vyjela ti z… podbřišku. Máš poškozenou ledvinu. Navíc zlomený krček v kyčli a levou nohu na jedenácti…“

„Levou?“ zašeptala Frida, „tu zdravou nohu?“

Sestra přikývla.

„Co ještě? Chci vědět všechno.“

„Pravá noha to taky schytla. Chodidlo je rozdrcené a vykloubené. A taky levé rameno jsi měla vymknuté.“

Frida zavřela oči.

„Kde jsou máma a táta?“ zeptala se ještě jednou.

„Máma se mnou pořád ještě nemluví. Co ti teď řeknu, vím jen od Cristiny. Jsou pořád v šoku a… oblékli se do černého. Když se máma dozvěděla o neštěstí, celý den nic nejedla a vůbec nepromluvila. Má strach jet do nemocnice.“

„A táta?“

„Samou starostí onemocněl. Víš přece…“

„Chceš říct, že dostal záchvat?“ Otec už léta trpěl epilepsií, ale trvalo dlouho, než se o tom smělo v rodině mluvit.

Najednou se jí vrátily útržky vzpomínek. Byla ještě dítě, když Guillerma přepadl poprvé záchvat. Divoké trhání nohou, oči v sloup… Tři dny nato její sestra zmizela. Teprve po letech si uvědomila, že ty dvě události spolu vůbec nesouvisely.

Matita si zhluboka povzdechla. „Frido, musíš jim dát čas, aby si na tu situaci zvykli. Tvoje nehoda jim způsobila šok. A dokud za tebou nepřijedou, budu tu já. Ve dne v noci.“ Uchopila její ruku a lehce ji stiskla. „Jsem ráda, že jsme se zase shledaly, i když za těchhle okolností…“

Frida zavřela oči.

Žena ležící o dvě postele dál pořád dokola odříkávala modlitbu Zdrávas Maria. „Svatá Mario, Matko boží, pros za nás hříšné, nyní i v hodinu smrti naší. Amen. Požehnaná ty…“ Vydržela to celé hodiny a dováděla tím Fridu k šílenství. Jak tuhle nemocnici nenáviděla! Ležela s pětadvaceti dalšími ženami ve velkém nehostinném sále, kde panovalo neustálé šero. Malá okna byla tak vysoko, že se jimi nedal zahlédnout svět tam venku. Vzduch byl zatuchlý a vydýchaný, navíc tu bylo horko. Mezi lůžky stály paravány, ovšem jen u čel postelí, aby vyvolávaly klamný pocit soukromí. Frida slyšela každý šramot, chrápání, naříkání a pláč pacientek, ale ta pánbíčkářka jí šla na nervy ze všech nejvíc. Jiné ženy se mohly alespoň posadit nebo udělat pár kroků. Jen ona byla odsouzená ležet nepohnutě na zádech a zírat do stropu. Kdyby nebylo sestry, umřela by nudou. Pokaždé, když se probudila z neklidného spánku, seděla Matita u její postele. Byla jí za to neskonale vděčná. Matita na nepohodlné židli pletla, dávala jí napít, přinášela jí jídlo a krmila ji, předčítala jí a rozesmávala ji svými potrhlými historkami.

Frida se snažila být silná, dokud u ní byla Matita. Jenže když se venku setmělo, museli všichni návštěvníci odejít. Každý večer se za ní dívala s těžkým srdcem, a když na ni sestra ode dveří téměř bezhlasně zavolala: „Tak zítra!“, nechala hlavu vyčerpaně klesnout na polštář. Krátce nato se zhasínalo a pacientky zahalily stíny. Každá z nich měla své vlastní démony, své vlastní děsivé sny.

Z jedné ze sousedních postelí se ozývaly potlačované steny, které přecházely do tichého nářku, až utichly úplně.

To ticho tížilo Fridu jako kámen. Skoro si přála, aby se sténání a modlení té ženy o kousek dál zase ozvalo. Alespoň by se mohla rozčilovat, a to by ji odvedlo od pocitu zoufalství, který ji pokaždé za tmy zákeřně přepadal. Ještě před pár dny, před tím strašlivým neštěstím, byla bezstarostnou dívkou se šťastnou budoucností, jejíž život byl plný barev a tajemství čekajících jen na to, až je s nadšením objeví a rozluští. Ale teď? Žádná tajemství už neexistovala. Nebylo nic, co by ještě mohlo přijít. Jako by zemi ozářil blesk a osvítil každé zákoutí. Její planeta byla plná bolesti, průhledná jako led, a za ní už čekala jen prázdnota. Frida musela absolvovat všechny lekce života v jedné jediné vteřině, v okamžiku neštěstí. Teď už bude po zbytek života nemocná a mít bolesti. Její život skončil dřív, než vůbec pořádně začal. Po zbytek noci se Frida pokoušela představit si svůj budoucí život, ale ať se snažila sebevíc, nic hezkého v něm nenacházela. Viděla se jako starou ženu, v jejímž životě už nejsou zázraky. Zachvátila ji vlna hrůzy. Slzy jí stékaly po tváři, zvedla ruku, aby si je otřela, a zády jí projel osten bolesti. Ani tahle nepatrná úleva jí nebyla dopřána! Ne, takhle žít nechce. To radši smrt. Pro doktory byla senzací medicíny, že navzdory svým těžkým zraněním pořád ještě žije. A co když prostě přestane bojovat o život, který pro ni už nemá žádné kouzlo? Ta představa v sobě měla něco přitažlivého a ukolébala ji do neklidného spánku.

Když se příštího dne probudila a podívala se na sousedčinu postel, odkud se ozývalo sténání, které náhle utichlo, zjistila, že je prázdná. Jedna sestra právě stahovala prostěradlo. „Určitě tu za chvíli budeme mít novou pacientku,“ poznamenala směrem k Fridě.

Hlavou jí kmitla myšlenka: A co když ta žena zemřela pro ni, místo ní? Aby jí ukázala, jaké to je být mrtvá? Že smrt všechno zničí a je definitivní? A co když ji přece jen čeká jiný život než jen věčné bolesti? Nebo spíš život včetně bolestí? Bude mít odvahu pokusit se o něj? Vždyť pořád ještě žije, i když to nikdo nepokládal za možné. Co když přežila, aby to všem ukázala? Najde v sobě znova tu sílu, jako už jednou, když začala běhat po dětské obrně?

„Ano,“ řekla nahlas. A ještě jednou: „Ano!“

„Smrtka tady v noci tancuje kolem postelí,“ oznámila Matitě, když se sestra objevila v pokoji s voňavými skořicovými šneky k snídani. „Viděla jsem ji. Ale mě nedostane!“

Matita se na ni polekaně podívala. „Frido! Co to říkáš?“

„Mluvila jsem s ní a nařídila jí, ať se mnou ještě nepočítá.“ Usmála se. „Mohla bys mi zítra přinést tužku a papír?“ poprosila. „A taky nějakou podložku? Chci napsat Alejandrovi. Musím si pár věcí vyjasnit.“

Alejandro byl při nehodě také zraněný, ale jen lehce a léčil se doma. To jí vyprávěli cachuchas, kteří ji párkrát navštívili. Když za ní Alejandro nemůže přijít, proč jí alespoň nenapsal? To ji nechce ani utěšit a něco se o ní dozvědět? Je mu jedno, jak moc trpí? Dává jí snad vinu za to, co se stalo? Kdyby se neloudala, nekupovala na trhu srdíčko, a navíc tam nezapomněla deštník, nastoupili by do tramvaje a nic by se jim nestalo.

„Mluvil jsi s Alejandrem? Zlobí se na mě?“ zeptala se Miguela, když se odpoledne objevil s pugétem a čokoládou. Nemohla se na něho vynadívat, vypadal tak mladě, zdravě a plný energie. „Tak řekni, je na mě naštvaný, a proto o sobě nedává vědět?“ Miguel sklopil pohled a Frida musela obdivovat jeho dlouhé řasy. „Já nevím,“ vymáčkl ze sebe. „Nejlepší bude, když se ho zeptáš sama.“

„Ale jak, když sem vůbec nepřijde! To mám za ním dolézt já?“

Strávila neklidnou noc. O pár postelí dál se zase ozýval kolovrátek růžence. Frida naštvaně zavřela oči. Nejradši by na tu ženu houkla, ať zmlkne, protože ty modlitby jsou stejně k ničemu.

Už před léty zjistila, že žádný milosrdný Bůh neexistuje… Moc dobře se na ten den pamatuje. Bylo jí tenkrát třináct a spolu se sestrami jako vždycky doprovázela matku na bohoslužbu. Kostel San Juan Bautista byl vzdálený jen pár ulic od jejich domu. Matka tam měla vyhrazenou jednu lavici, na které stálo její jméno. Když za ní Frida se sestrami prošly mohutným portálem, ocitly se v jiném světě. Z oslepujícího světla venku vstoupily do chladného přítmí kostela. Zápach kadidla vystřídal vůni na sádle pečených churros, sladkých koblih. Namísto hluku ulice se tu ozývalo jen tiché mumlání modliteb. Frida pomalu kráčela po hladké dlažbě prokládané trámy. Lavice tiše zaskřípala, když se pokřižovaly a usedly. Kradmo se rozhlédla, aby si toho matka nevšimla. Líbilo se jí zlato na oltáři, brokátové vyšívané oltářní přehozy a malby na stropě. Ne pro jejich náboženský význam, ale kvůli krásným barvám. Postranním oknem dopadal do chrámové lodi silný sluneční paprsek, v němž tancovaly miliony malých prachových částeček, a ozařoval Ježíše na kříži. Sledovala svazek světla vzhůru a objevila hluboké trhliny v dřevěném stropě. V rozích byla spousta hustých pavučin. Když znovu obrátila oči na Ježíše, už se mírně neusmíval. Vypadal lhostejně. A v tu chvíli si Frida uvědomila, že ten hubený muž na kříži přece nemůže být spasitel světa! Kdyby jím byl, proč tedy připustil, aby se v ulicích města střílelo do lidí? A aby se církev v Mexiku stala nástrojem útlaku a kontrarevoluce? Proč dostala dětskou obrnu, ačkoli byla nevinné šestileté dítě? Proč musí otec, skrznaskrz dobrý člověk, trpět epileptickými záchvaty? Rozzuřeně vydechla a matka na ni vrhla varovný pohled. Ve Fridě se všechno vařilo. Nemohla zahnat to náhlé prozření a zmítal jí vzdorný triumf. S následky obrny se musela vyrovnat sama, žádný Bůh ji neutěšil. Ale zato teď je svobodná! Může svobodně bojovat se svým postižením a nenechat se porazit. Zbavila se zátěže náboženství. A bude se spoléhat jen sama na sebe. Nádherný pocit! Když je matka vyzvala k odchodu, opustila Frida kostel jako poslední. Poprvé v životě se před oltářem nepokřižovala. Zaváhala, než zvedla nohu přes vysoký práh dveří, pak ale udělala velký krok ven. Žádný blesk ji nezasáhl. Zhluboka vydechla.

Rodiče za ní přišli do nemocnice až tři týdny po nehodě. Tak dlouho matce trvalo, než se zotavila z nervového zhroucení.

Frida se obávala, jestli ji matka neviní z toho, co se stalo.

Teď ale na všechny obavy zapomněla a byla jen šťastná, že je zase vidí. Stále ještě ležela sešněrovaná v korzetu, ale už mohla aspoň otáčet hlavou a trochu ji nazdvihnout, a proto sledovala, jak matka, shrbená a celou vahou se opírající o otce, přichází k její posteli, aniž by se podívala napravo nalevo. Když Fridu spatřila, neubránila se vzlykům. Během celé návštěvy ze sebe nevypravila jediné slovo. V otcově tváři se zračilo zděšení a bolest.

„Proboha, Frido,“ zašeptal. Chtěl ji obejmout a políbit, ale ta spousta přístrojů, ke kterým byla připojená, mu to nedovolila. S bezmocným gestem se odvrátil.

„Já se zase uzdravím, tati,“ ujistila ho. „Chci domů. Už to tady nevydržím. Nemůžeš s tím něco udělat?“

Viděla, jak sebou trhl. Guillermo dokázal být silný, když chtěl. A vždycky se snažil udělat pro Fridu první poslední.

„Ještě dnes si s lékaři promluvím,“ slíbil jí.

„Díky, tati,“ usmála se Frida.

O týden později propustili Fridu z nemocnice. Dva nemocniční zřízenci ji uložili na nosítka a odnesli do auta, které otec pronajal. Snažili se jít co nejopatrněji, ale nosítka se přesto kývala a jejím tělem probíhaly vlny bolesti.

To je jedno. Konečně zpátky domů! Zase pocítí paprsky slunce na tváři a uslyší zpívat ptáky na zahradě! Navzdory bolesti se zasmála. Po dlouhé době se radovala a cítila naději.

Když ji první den doma v posteli vysunuli do patia, byla téměř šťastná. Hrála si se psy, nechala si přinést květiny a ovoce a naslouchala, jak uvnitř kuchařka rachotí hrnci a přitom si zpívá. Když kolem jejího lůžka procházela matka, pokaždé si potichu mumlala modlitby, do nichž se tu a tam vkradlo nějaké to něžné slůvko.

O několik týdnů později jí dovolili poprvé vstát. Zpočátku dokázala udělat jen pár kroků, ale časem zesílila. Něco však nebylo v pořádku. Měla potíže držet tělo zpříma, protože bolesti v zádech neslábly.

Doktor Calderón, matčin vzdálený příbuzný, si nevěděl rady. „Musíme udělat rentgen zad. Nejspíš v nemocnici něco nutně zanedbali.“

Frida si všimla ustaraného pohledu, který si otec s matkou vyměnili. Nešlo jen o její zdraví, ale také o peníze, které stály lékařské návštěvy a vyšetření.

Kapitola 3

Podzim 1926

Frida v duchu všechny doktory proklínala. Nikdy by s tím vyšetřením nesouhlasila, kdyby tušila, že ji čeká takové mučení! Visela na silných lanech, upevněných ke stropu nehostinné místnosti v Hospital Francés, svázaná tak, aby se nemohla ani hnout. Špičkami prstů u nohou se sotva dotýkala podlahy. Pod vedením doktora Calderóna jí ortopéd, señor Navarro, upnul hlavu do provazů a pak zabandážoval vrchní polovinu těla do bavlněných obvazů, které potíral sádrou. Nanášel stále nové vrstvy, tlačil na bolavý trup a natíral ho, dokud si nepřipadala jako mumie. Pak ten tlustý pancíř, v němž byla uvězněná, musel ještě vyschnout. Zatímco bez hnutí čekala, až ji osvobodí z lan, viděla v duchu, jak dřív lezla na pomerančovník v patiu rodičovského domu nebo s dětmi sjížděla na kole šílenou rychlostí strmou ulici k Plaza Hidalgo. Vždycky byla nejrychlejší a ani pády jí v tom nemohly zabránit. Po čase děti zapomněly na její přezdívku „kulhavá Frida“. A s lety se radost z pohybu stala součástí její bytosti. Ach, jak krásné by teď bylo prostě zvednout ruce a dát se do tance!

„Kdyby sádra praskla, museli bychom proceduru opakovat,“ upozornil ji důrazně doktor Calderón. „Ale když půjde všechno dobře, budeš moct za tři nebo čtyři měsíce zase běhat.“

Sádra na jejím těle chladla a jí začala být zima. Myslela na Dostojevského, jehož romány právě hltala jeden za druhým. Ušklíbla se. Dostojevský byl mistr v popisu niterného pekla. To bylo přesné! Jaká útěcha by byla, kdyby tu s ní teď mohly být sestry a předčítat jí. Ale lékaři Cristině a Matitě nedovolili u ní zůstat. A tak jí nezbylo nic jiného než únik do vzpomínek. Připadalo jí, že cítí vítr na své tváři jako při jízdě na kole. Alespoň ve svých představách mohla dělat všechno, co chtěla, to jí nemohl nikdo vzít. Na co potřebuju nohy, když mám křídla k létání? pomyslela si.

Pokoušela se rozhlédnout po místnosti, jak jí to její spoutaná hlava dovolovala. Ani jedno okno. Žádná zeleň, ani zpívající ptáci, které by mohla poslouchat. Viděla jen šedivé kachlíčky na stěně před sebou. Některé byly popraskané. Bavila se tím, že se snažila rozpoznat v prasklinách vzory a předměty, jak to ráda dělala s oblaky na obloze. Náhle měla před očima obraz, velikou malbu plnou barev, smějících se lidí, květin a kolibříků třepetajících se ve vzduchu. Umělec, který by tu takový obraz namaloval na holé zdi, přímo před očima pacientů, kteří musí viset od stropu a zoufale hledají nějaké rozptýlení, takový umělec by byl skutečným dobrodincem! Jako je třeba Diego Rivera. Před několika měsíci, před úplnou věčností! ho pozorovala při práci a barevná nádhera jeho obrovských maleb, které vyprávěly celé příběhy a v nichž si člověk mohl číst jako v knize, ji naprosto nadchla.

Za spánky jí bušila krev, slyšela tlukot svého srdce. Spáry mezi kachlíky se rozjížděly a ohýbaly, z šedivé se stávala šmouhatá červeň. Trochu to vypadalo, jako když pevně stiskla oči a pak se podívala do slunce. Místnost se zvětšila, obrysy byly nejasnější, začala se rozšiřovat. Frida na chvilku vyčerpaně zavřela víčka, ale tlukot srdce byl rázem nesnesitelný a nevolnost ještě větší. Oči ji začaly pálit. Jen nezačít brečet! Nemohla si ani utřít slzy, stejně jako nos. Jen při tom pomyšlení se jí spustily slzy plnou silou. Už s tím nebojovala. Slzy kapaly na podlahu přímo pod ni a plnily spáry mezi dlaždicemi.

Toho rána se Frida zvlášť pečlivě upravila. Bílá blůza s vyšívaným výstřihem zakrývala nenáviděný sádrový korzet. Zraněná noha byla schovaná pod dlouhou květovanou sukní. Kdo nevěděl, kolik zranění utrpěla, mohl si myslet, že tu na svém loži spočívá královna. Obklopila se krásnými věcmi. Hlavu si opírala o lněný polštář, na kterém bylo barevnými bavlnkami vyšito slovo corazón, srdíčko. Na malém stolku vedle ní ležely knihy a rtěnka. Na dřevěné čelo postele si pověsila fotografie a barevné retablos, votivní obrázky. V rohu místnosti stála velká klec s dvěma zelenými papoušky. Frida se spokojeně rozhlédla kolem sebe. Byla připravená na návštěvu Alejandra, který se ohlásil na odpoledne.

Coyoacán byl vzdálený asi hodinu cesty od centra, Fridě se ale zdálo, že město leží v nedostižné dálavě. Když ji navštěvovali přátelé, zahrnovala je pokaždé spoustou otázek. Chtěla vědět úplně všechno – v kterých lokálech byli, jakou muziku poslouchali, s kým se setkali, jestli je na trhu pořád její oblíbený stánek, jaké výstavy navštívili… Její zvědavost neznala hranic, protože díky vyprávění přátel si alespoň mohla představovat, že tam byla s nimi. Vyptávala se i na Alejandra, ale odpovědi ji znepokojovaly.

Už dávno ho neviděla, ačkoli mu napsala nespočet dopisů a naléhavě ho prosila, aby přišel. Vždyť i ona mu snad musí chybět! Proč za ní nechodí, kdykoli má čas? Jsou přece milenci! Nebo už o ni nestojí, protože je nemocná? Udělala tedy všechno pro to, aby vypadala zdravě a svůdně. Silné obvazy na jejích nohou nesměl v žádném případě zahlédnout.

Když uslyšela jeho kroky v patiu, rychle popadla zrcátko a rtěnku, o kterou požádala Cristinu, a spěšně si jí přetáhla rty. A pak se pokusila lehnout si co nejpůvabněji.

Vešel do pokoje a ona okamžitě vycítila, že je něco jinak. Vypadal k zbláznění dobře. Husté vlasy si sčesal dozadu, jeho krok byl pružný a rozhodný. V úsměvu však bylo něco, co se jí vůbec nelíbilo. Zůstal stát ve dveřích, zjevně zaražený tím, co spatřil.

„Frido, ty vypadáš jako… myslel jsem… vyprávěli mi o tvých zraněních a tom korzetu… ale ty na mě působíš jako nějaká… bože, ty jsi tak krásná!“

„Tak proč jsi nepřišel už dřív? Mohl ses kochat pohledem na mě,“ opáčila s ironickým podtónem. Ale pak se na něho zářivě usmála. Stále po ní touží, znovu ho dokázala okouzlit.

Alejandro se k ní sklonil a lehce ji políbil na obě tváře. Frida ho objala oběma pažemi a přitáhla k sobě. Jak jí chyběla jeho vůně! Bylo tak krásné ho objímat! Mohla by tak zůstat celé hodiny, ale Alejandro se jí vymanil a posadil se na kraj postele. Chtěla ho vzít za ruku, jenže on si rychle obě ruce schoval mezi koleny.

„Jak se ti daří?“ zeptal se. V jeho hlase bylo něco formálního, zdrženlivého.

No to snad ne, vždyť on se chová, jako kdyby byl na návštěvě u nemocné tetičky, a ne u ženy, kterou si chtěl vzít!

„Přece jsem ti pořád dokola psala, jak hrozně se nudím a jak strašně mi scházíš. Určitě alespoň jednou týdně.“

„Frido…“

Povzdechla si. S rezignovaným úsměvem prohlásila: „Paní Luna mě od té nehody ještě nenavštívila.“ Tak říkala pravidelným měsíčkům. „Ten sloupek mě připravil o panenství. Předběhl tě. Možná jsem s ním v jiném stavu.“

„Myslel jsem, že se o to postaral už Fernández,“ poznamenal a Frida zaslechla v jeho slovech potlačovaný vztek.

Kousla se do rtů. Řekla Alejandrovi o svém flirtu s Fernandem, protože považovala upřímnost v jejich vztahu za úplně nejdůležitější. A možná ho chtěla taky trochu provokovat. Přece jí teď nebude dávat za vinu, že nepřišel dřív. Rozhovor se jí začínal vymykat.

„Přinesl jsem ti knihy,“ spěšně změnil téma a sáhl do aktovky, kterou postavil vedle postele.

„To je hezké. Číst zase můžu, už mě z toho nebolí hlava. A německé knížky z otcovy knihovny jsem už všechny přelouskala. Ukaž!“

Položil vedle ní na postel Bílou velrybu Hermana Melvilla a Pýchu a předsudek Jane Austenové.

Uchopila jeho ruku a chtěla si ji přitáhnout ke rtům.

„Frido, musím ti něco říct.“

No vida, už je to tu. Jen vstoupil, cítila, že má něco na srdci. Znepokojeně jeho ruku pustila a opřela se o předloktí, aby se na polštáři posunula trochu výš. Přitom jí zády projela bolest. Sykla, ale nešlo jen o bolest, ale také o strach, co řekne. „Oukej. Co se děje? Tak to řekni. Já pravdu snesu.“

„Pojedu do Evropy a budu tam studovat.“

Frida sebou trhla a zůstala na něho zírat. Tak o to jde! Když byla ještě zdravá, dělali si s Alejandrem plány, jak budou cestovat. Chtěli do Ameriky a taky do Evropy. A teď pojede bez ní a své špatné svědomí chce uklidnit tím, že jí předhazuje nevěru. Přepadl ji smutek.

„To byl vždycky náš sen,“ zašeptala.

Teď ji on popadl za ruku. „Zase se uzdravíš. Ale chce to ještě čas.“

„Který ty nemáš…“

Vyčítavě se na ni podíval. „Jsi nespravedlivá. Napsala mi moje teta z Berlína, abych přijel. Můžu u ní bydlet, dokud budu v Německu. Jinak bych si takovou cestu nemohl dovolit. Co bychom z toho měli, kdybych tu nabídku odmítl? Vždyť vůbec nevíme, jak dlouho bude trvat, než se uzdravíš.“

„Kdy odjíždíš?“

„Za dva týdny.“ Zaváhal. „A už musím běžet. Je třeba toho ještě hodně zařídit.“

„Ale stavíš se ještě, aby ses rozloučil?“

„No jistě,“ řekl spěšně, ale z jeho pohledu vyčetla, že lže.

Frida ho oknem sledovala, jak rychle přechází přes dvůr a mizí bránou na ulici. Připadalo jí, že doslova cítí jeho úlevu. Tady odchází má láska, pomyslela si smutně. Ještě několik minut bez hnutí zírala na bránu. Pak si hřbetem ruky setřela růž. Právě se rozplynul další její sen. Nestane se lékařkou, nepojede do Evropy. A nebude žít s Alejandrem.

Do místnosti vstoupila Cristina. „Už odešel?“ zeptala se. „To byla ale krátká návštěva. Aha, přinesl ti knihy?“ Sáhla po Jane Austinové, pak ji ale odložila stranou a vzala do ruky Bílou velrybu. „Půjčíš mi ji? Pořád dostáváš nějaké dárky.“

„Ráda bych si to s tebou vyměnila.“

Cristině zmizel úsměv z tváře. „Tak jsem to nemyslela,“ namítla. „Jen bych si ráda taky někdy užila tu pozornost, kterou ti lidé věnují.“ Když si všimla, jaký pohled na ni Frida vrhla, honem změnila téma. „Podívej, byla jsem v sadu a natrhala ti pár květů.“ Položila na Fridinu postel několik větviček bugenviley a drobných modrých zvonečků. Fridu hned zahalila jejich něžná vůně.

„Ty jsou krásné! Nádherné, tak jemné, a přece plné života. Rychle, podej mi tužku.“

„Papír taky?“

Frida zavrtěla hlavou. Vzala do levé ruky jeden z malých zvonečků, rozepnula si blůzu a začala malovat přímo na nenáviděný korzet. To se jí líbilo a brzy se ke květům připojili motýli, malé masky a hlava jejího oblíbeného papouška. Úplně ji to pohltilo a přestala, teprve když už nezůstalo jediné místečko v jejím dosahu volné. Jsem sice pořád uvězněná, ale alespoň v pestrobarevném světě, pomyslela si, když vyčerpaně padla na polštář. Teprve v tu chvíli znovu pocítila bolest, která jí probíhala tělem.

„To je kouzelné,“ prohlásil otec, když za ní jako obvykle večer zašel, „tak plné života.“

„Snažím se jen udělat svět kolem sebe trochu krásnější. Kromě toho při malování zapomínám na bolest. Ale radši mi vyprávěj, co jsi dělal. Čím tě dneska život potěšil?“

Guillermo si opatrně sedl na okraj postele a zamyslel se. „Byl jsem na Zócalu a fotografoval budovy na východní straně. Víš přece, jde o ten projekt pro vládu. Podívej, tajně jsem ti utrhl pár květů ze žakarandy, která roste před Národním palácem.“ S úsměvem jí položil zářivě fialové květy na pokrývku. „Třeba bys je chtěla taky namalovat,“ navrhl a stále si přitom prohlížel kresbičky na jejím korzetu.

„Teď už ta sádra nevypadá tak hrozivě,“ poznamenal. Náhle vyskočil. „Hned jsem zpátky!“

Frida ho slyšela venku mluvit s matkou, nerozuměla ale, o co jde. Za pár minut se vrátil s velkou malířskou skříňkou v podpaží, která stávala na poličce v jeho pracovně. Frida po ní toužila už jako dítě. V druhé ruce nesl paletu a velkou sklenici se štětci různé síly a délky.

„Chceš mě zase učit malovat?“ usmála se. Ráda vzpomínala na ty hodiny strávené s otcem.

„To ne. Ale myslím, že ty teď potřebuješ tyhle věci víc než já,“ prohlásil a opatrně položil malířskou skříňku na její postel. „Mělo mě to napadnout dřív.“

„Já ale nemůžu vstát, tati. Ani se posadit. Jak mám malovat?“

„Matka to vymyslela. Hned zítra ráno zajdu k Agostovi. Udělá ti malířský stojan, který postavíme na tvou postel a budeš moct malovat i vleže.“ Znovu vyběhl z místnosti a za chvilku už táhl dovnitř velké zrcadlo. „K čemu máš postel s nebesy?“ tleskl radostně rukama. „Umístíme tohle zrcadlo nad tvoji hlavu. Aspoň dobře uvidíš, co na korzet maluješ.“

„Mohla bych malovat i sama sebe, sebe a svůj život. A příběhy, které mi vyprávíš.“ Frida cítila, jak se jí vrací naděje. „Mohla bych si zkrášlit život, jako jsem to udělala s korzetem,“ dodala tiše.

„Co jsi říkala?“ zeptal se otec.

„Ale nic.“ Ta myšlenka byla tak cenná a zároveň křehká, že se o ni zatím nechtěla s nikým dělit. Otevřela malířskou skříňku a prstem přejela po modré barvě a rudé magentě. Modrá jako květy žarakandy, rudá jako její krev, červená jako sukně žen na trhu… Před očima se jí už míhaly obrazy, které tou červenou barvou namaluje. Nejradši by začala hned.

Guillermo netrpělivě zavolal na Cristinu, aby mu pomohla zrcadlo zvednout, a vytrhl tak Fridu z jejího snění. Přiběhla sestra a stoupla si na matraci, aby držela nad hlavou těžké zrcadlo, zatímco ho otec připevňoval popruhy. Nechtěně přitom strčila nohou do Fridina boku. Ta vykřikla bolestí, pak ale zaťala zuby a rychle ze sebe vypravila: „Nic se nestalo, pokračuj!“

Když sestra s otcem zrcadlo konečně zavěsili, upřeli pohledy plné očekávání na Fridu. Podívala se nahoru… a lekla se. Tohle že je ona? Tenhle utrápený obličej stažený bolestí? To vyzáblé stvoření?

„Musím teď být chvilku sama, abych si zvykla na toho strašáka nad mou postelí.“

Obrovské černé oči, tmavě orámované únavou a bolestí. Nad nimi husté obočí připomínající vzmach ptačích křídel, které výrazně určovalo vzhled obličeje. Vpadlé bledé tváře, špičatý nos. Pod ním jemně vykrojená ústa, zářivé zbytky červené rtěnky. A pak její krk, který bíle vystupoval z výstřihu blůzy, ruce s dlouhými prsty a rudými, do špičky opilovanými nehty, s nimiž si někdy elegantně hrála ve vzduchu nad sebou a které teď ležely složené na pokrývce, jako by se chtěla pomodlit. Její pohled putoval zpátky nahoru k jejím vlasům. Uprostřed byly rozčísnuté na pěšinku a přísně sčesané dozadu. Protože nenosila ofinu, zůstávalo její vysoké, světlé čelo odhalené. Krátké tmavé vlásky vyrůstající na okraji působily jako stín. Představila si, jak by ten obličej namalovala, a k jejímu překvapení se najednou začal proměňovat. Bolest zaháněl úsměv a ve tváři se zračila naděje a zdrženlivá důvěra. Co když malováním dokáže zkrášlit nejen své okolí, ale i celý svůj život?