Susanna Leonard

MADAME CURIE UND DIE KRAFT ZU TRÄUMEN

Copyright ©  2020 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin. Published in 2020 by Ullstein Taschenbuch Verlag

All rights reserved

Translation © 2022 by Jaromíra Borecká

ISBN 978-80-249-4724-2

„Jde o to, udělat ze života sen a ze snu skutečnost.“

Marie Curie-Skłodowská

OSOBY

Maria (Maňa) Skłodowská  Marie Curie-Skłodowská

Władysław Skłodowski  její otec

Zofia (Zoša) Skłodowská  její nejstarší sestra

Bronisława (Broňa) Dłuská-Skłodowská  její druhá starší sestra

Józef (Josef) Skłodowski  její starší bratr

Helena (Hela) Skłodowská-Szaley  její třetí starší sestra

Józef (Josef) Boguski  její bratranec

Pierre Curie  její manžel

Irène Curie  její starší dcera

Frédéric Joliot  její zeť

Ève Curie  její mladší dcera

Jekatěrina Antonová*  přítelkyně Ève

Kazimierz (Kazimír) Dłuski  švagr Marie Curie

Monsieur Lamotte  obdivovatel Marie Curie

Kazimierz (Kazimír) Żorawski  Mariin nápadník

Jeanne*  Mariina spolužačka

Paul Langevin  asistent Pierra Curie

Slečna Tupalská (Tupča)  Mariina učitelka

Madame Sikorská  ředitelka Mariiny školy

Witold Romocki  žák Mariina otce

Jean Perrin  přítel a soused Curieových

Henri Becquerel  fyzik

Gabriel Lippmann  fyzik, vedoucí Mariiny disertační práce

Jadwiga Szczawińská  učitelka a bojovnice za práva žen

Osoby označené * jsou fiktivní.

I

POMNĚNKA NA BÍLÉM HEDVÁBÍ

1

Kojenec

Sceaux u Paříže, 8. října 1926

Vzduch je vlahý, ani lístek se nepohne. Na hřbitovní zdi sedí kos a zpívá svou večerní píseň, nedaleko kňourá jakési dítě. Stíny cypřišů se protáhly natolik, že dosahují skoro až ke hřbitovní zdi, a rododendron už téměř zastínil hrob, před nímž stojí drobná šedovlasá žena. Na sobě má tmavý letní plášť, černé šaty a černý taftový klobouk.

„Máme opravdu štěstí, Pierre,“ pronese žena polohlasem. „Je to až k nevíře, jak příjemný máme letos podzim. Nic nepotěší duši tak jako říjnové slunce.“ Po bledých rtech jí přeběhne unavený úsměv. „Irène a Frédéric si pro svůj velký den nemohli vybrat vhodnější dobu.“

Tady za rododendronem, skrytá před pohledy kolemjdoucích, může klidně mluvit, aniž by někdo překvapeně krčil čelo. Bílé bramboříky, které pokrývají hrob, ve stínu rododendronu zešedly. Zato žluté květy růží na keři vedle pomníku se rozzářily naplno, protože si k nim našel cestu jeden z posledních paprsků slunce. Dítě pořád ještě kňourá. Takový tenký hlásek, uvažuje žena, musí být ještě hodně malé.

Najednou se z bezu za náhrobkem ozve šelest a šustění, jako by tam někdo vychrstl kbelík vody. Křoví se otřásá pod hejnem štěbetajících vrabců, kteří sem vtrhli jako prudký poryv větru. Červené a žluté podzimní listí odletuje z keře a snáší se do trávy. Žena naklání hlavu a chvíli naslouchá divoké vřavě, způsobené bandou opeřenců.

Kolem poletuje motýl, přistává na hrobu a usedá na jednom z květů růže, která roste vedle náhrobku. „Žluťásek!“ vyklouzne ženě s údivem. „Žluťásek v říjnu – to by se ti líbilo, Pierre!“

Žluťásek přelétá z jednoho květu na druhý, pak se chvíli třepotá před třemi jmény vytesanými do náhrobku a nakonec přistává na posledních dvou číslicích roku úmrtí u nejspodnějšího jména. Žena ho sleduje a při pohledu na obě číslice si vybavuje rok, ten ošklivý den i tu smutnou hodinu. Steskem se jí svírá hrdlo.

V příštím okamžiku se však vzchopí, její křehká postava se napřímí a žena dvakrát hlasitě zatleská. Ptačí štěbetání umlká, v bezovém keři to znovu zapraská a zašustí a hejno vrabců se zvedne a polekaně zmizí za hřbitovní zdí. Jen žluťásek dál sedí na číslicích roku úmrtí a zavírá a rozevírá svá žlutá křídla.

„Takže zítra,“ říká žena v černém a zhluboka se nadechne. „Zítra se, Pierre, vdává naše starší dcera. A ty u toho nebudeš.“ Hlas se jí láme, vypraví ze sebe už jenom povzdech a zašeptání: „Tolik bych si přála, aby to bylo jinak.“

Ještě jednou si povzdechne, a vzápětí se pustí do vyprávění: o skrovných přípravách na svatbu, o malé oslavě naplánované na dnešní večer i o Irène, pro kterou její „velký den“ zřejmě není ani z poloviny tak důležitý jako pro ni, její matku. Nejdřív šeptem a pak polohlasem vypráví také o svém budoucím zeti.

„Monsieur Frédéric Joliot,“ říká a protahuje každou slabiku, jako by to byla součást jména nového prvku, objeveného některým z jejích konkurentů, o jehož existenci ona pochybuje. Frédéric – dokážu někdy Joliota oslovit křestním jménem? Nebo mu dokonce tykat?

Žena skloní hlavu k rameni, jako by naslouchala nějakému hlasu v dáli. „Slyším, jak se směješ, Pierre, ale pro mě je to opravdu těžké. Koneckonců mi ten kluk bere moji nejlepší asistentku!“ rozhodí žena nesouhlasně rukama. „Alespoň v laboratoři je Irène schopná tě trochu nahradit. A pak, ten Joliot je takový…“ Zadrhne se, pokrčí rameny a hledá správné slovo. „Takový neseriózní.“

Ovšem pokud jde o práci, je Frédéric Joliot seriózní až dost, to se musí nechat. „Tady za Irène v ničem nezaostává, jen co je pravda,“ mumlá žena, „ten hoch má plno chytrých nápadů a přímo srší horlivostí.“

Z úvah ji vytrhne úder kostelního zvonu. Povzdychne si. „To už je půl sedmé? Jsem zvědavá, jestli se mladí dneska utrhnou z ústavu včas, aby stihli oslavu. Moc tomu nevěřím.“

Žluťásek se odlepí od posledních číslic roku úmrtí a třepotavým letem vyrazí vstříc večeru. Kos na hřbitovní zdi stále ještě prozpěvuje svou večerní árii, dítě už přestalo plakat. Drobná, černě oblečená žena s černým kloboukem na hlavě zašeptá něžný pozdrav na rozloučenou a otočí se, aby se mezi cypřišem a rododendronem protáhla na cestičku, která vede k hlavní cestě.

Beze spěchu kráčí ke hřbitovní bráně, kde na ni má ve tři čtvrtě na sedm čekat objednaný řidič. Sem do Sceaux ji přivezl autodrožkou a odveze ji i zpátky. Slunce zapadá za půl hodiny a lidé postávají už jen u několika hrobů.

Na nadcházející malou společenskou sešlost ve svém bytě na nábřeží Quai de Béthune se vůbec netěší, nemá ráda příliš mnoho lidí pohromadě. Hosté už se určitě začínají scházet. Ève se o všechno postará, uklidňuje sama sebe a vděčně pomyslí na svou mladší dceru. Na Ève se člověk může spolehnout. Vždycky.

Najednou slyší, jak někdo volá její jméno. „Dobrý večer, madame Curie-Skłodowská!“ Od hrobu, na jehož pomníku se tyčí velký mramorový anděl, na ni mává nějaká žena. „Jak se vám daří, paní profesorko?“ Je to vdova po nedávno zesnulém starostovi Sceaux. „Irène se zítra vdává, že? Marguerite mi o tom zrovna vyprávěla!“

Marguerite je vdovina nejmladší dcera. Sedí na lavičce asi tři kroky od hrobu svého otce a napůl skrytá květinami a tepaným plotem obklopujícím mramorovou bustu Victora Huga kojí svou novorozenou dcerku.

„Ano, vdává.“ Paní Curie-Skłodowská se zastavuje před památníkem. „V deset hodin na radnici čtvrtého městského obvodu. Ale velkou oslavu dělat nebudou, mají moc práce v ústavu. Trochu to oslavíme dnes večer.“ Když už to musí být, dodává v duchu.

Marguerite na ni zamává a rukou jí naznačí, aby přišla blíž a podívala se na malou. Paní Curie-Skłodowská projde kolem spisovatelova památníku k lavičce a nakloní se ke kojící matce a miminku. Marguerite opatrně odhrne vlněný kabátek, kterým zakrývá svůj prs a hlavičku dcerky. Růžolící miminko se tváří nadmíru spokojeně.

„Není překrásná?“ zašeptá Marguerite.

„Ano, to je.“ Paní Curie-Skłodowská přikývne a její jindy tak vážné rysy roztávají v laskavém úsměvu. Pohledem zabloudí ke svázanému rukopisu, který leží na lavičce vedle mladé matky – Výzkum k Einsteinově teorii  fotoelektrického jevu. Rukopis i jeho obsah dobře zná – tato nadaná mladá žena studovala na Sorbonně právě u ní, a Margueritina výzkumná práce proto vznikala pod jejím vedením.

„Druhého listopadu budu obhajovat svou disertační práci,“ vysvětluje mladá matka, když si všimne jejího pohledu.

„Já vím.“ Paní Curie-Skłodowská se narovná. „Buďte zcela bez obav, obhájíte ji úspěšně.“ Znovu přejede pohledem po titulním listu disertační práce a přemýšlí přitom o Albertu Einsteinovi, člověku, se kterým se cítí být duchovně spřízněná. Jak láskyplně se tehdy staral o ni a o děti, když ji celý svět odsoudil a odvrátil se od ní.„Jaká škoda, že už to tatínek nemůže prožívat se mnou.“ Marguerite se smutně ohlédne směrem k otcovu náhrobku. „Zpočátku byl proti tomu, abych studovala, ale později, když viděl moje dobré výsledky, mohl pýchou prasknout.“ Mírně se usměje a stírá si slzy, které jí vytryskly z očí.

„Za to, že se moje Marguerite dostala tak daleko, vděčíme jen vám, paní profesorko.“ Vdova po starostovi popojde směrem k ní a zadívá se na ni pohledem plným vděčnosti. „Nebýt vašeho vzoru, ani by si netroufla studovat.“ Žena položí paní Curie-Skłodowské ruku na paži. „Tušíte vůbec, jakým požehnáním jste pro mladé ženy ve Francii?“

Paní Curie-Skłodowská v rozpacích neví, co by odpověděla, jen se plaše usměje a nadechne se k rozloučení. „Mamá má pravdu, paní profesorko,“ ozve se znovu mladá matka. „Tolik žen mé generace se vydalo na cestu vědy jen díky vám. Šla jste nám příkladem. A všechny kolegyně, které znám, vás obdivují. Jistě pro vás ale nebylo snadné prosadit se mezi pány tvorstva, že?“

„Pány tvorstva,“ pronese polohlasem paní Curie-Skłodowská a letmý úsměv, který se jí přitom mihne ve tváři, v sobě nemá nic veselého.

„Četla jsem totiž, že jste jako mladá přišla do Paříže z Polska, abyste mohla studovat na Sorbonně,“ vysvětluje Margueritina matka. „Sama a úplně bez rodiny – to pro vás určitě nebylo nic snadného.“

Paní Curie-Skłodowská cítí upřímný zájem obou žen a najednou dostane chuť  vyprávět jim, jak to tehdy bylo. „Ne,“ pronese tiše. „Ne, to opravdu nebylo.“

Zamyšleně se dívá na dítě, které mezitím usnulo. Na mysli jí vytane zemřelý manžel. Kde by asi dnes byla bez Pierra? Bez jeho opory v rozhodujících letech?

„Popravdě řečeno mi někdy, když se ohlížím zpátky, připadá jako zázrak, že jsem to dokázala. Ale…“ Obrátí se k Margueritině matce. „Ale nemusela jsem se tehdy v Paříži protloukat úplně sama bez rodiny. Žila tu moje starší sestra Broňa s manželem, a tak jsem mohla první měsíce bydlet u nich.“

„Často se sama sebe ptám, kdo vám dodal odvahu, že jste si vybrala tak neobvyklou a obtížnou cestu,“ prohlásí Marguerite. Z ohrnutého rukávu šatů vytáhne bílý, modře vyšívaný hedvábný šátek, vyndá dcerce prs z pusinky a šátkem z něj i jejích rtíků otírá mléko. „Určitě jste ale nějaký vzor měla, paní profesorko, nebo ne?“

Paní Curie-Skłodowská s povzdechem pokrčí rameny. „Těžko říct…,“ odpoví bezradně, protože na takovou otázku není připravená. „Možná ředitelku mé první školy, madame Sikorskou. No ano – a také přítelkyni Jadwigu, nebylo jí ani osmnáct, když se pustila do boje za práva nás žen. A samozřejmě i moji tetu Mariu Rogowskou. Byla jiná než všechny ostatní ženy, které jsem v mládí potkala. Nosila kalhoty, kouřila cigarety a raději založila nábytkářskou továrnu, než aby vařila a vychovávala děti. Ano, možná to byl hlavně její příklad, který mě povzbudil, abych začala snít o životní dráze přírodovědkyně.“

„O něčem snít, a potom ten sen uskutečnit, to jsou, jak známo, dvě naprosto odlišné věci,“ uvažuje Margueritina matka. Bere do rukou spícího kojence, aby si dcera mohla zapnout šaty a kabátek.

„To máte pravdu, madame. Aby člověk mohl snít, potřebuje inspiraci, podněty a fantazii, ale aby dosáhl vysněného cíle, musí mít velkou houževnatost a hodně sil. Jak jsem řekla – když se ohlížím zpátky, sama to někdy nechápu…“

Najednou se v půlce slova zarazí a upírá pohled na hedvábný šátek, který si Marguerite rozprostřela na klíně, aby ho mohla složit – je na něm vyšitý věneček z pomněnek. Ten nečekaný pohled na propletené modré kvítky paní Curie-Skłodowskou hluboce zasáhne. Najednou má pocit, jako by někdo v jejím srdci otevřel okno, okno do jiného života, do jiné doby.

„Mohu se podívat?“ Natáhne ruku po šátku a mladá žena jí ho podá. Paní Curie-Skłodowská mezi prsty ucítí hladkost hedvábí a prohlíží si pečlivě vyšité modré kvítky. „Pomněnka na bílém hedvábí,“ zašeptá a vrtí hlavou, jako by nemohla uvěřit tomu, co vidí. Nedívá se totiž jen na hedvábný šátek mladé matky – před očima má obraz, který se vynořil z jejích vzpomínek: vidí svou třídu, sestru Helenu, přítelkyni Kažu, muže v uniformě a svou učitelku, slečnu Tupalskou.

„Ten šátek vyšívala moje starší sestra a věnovala mi ho k narození dcerky.“ Mladá matka zvedla z lavičky svou disertační práci. „Posaďte se přece na chvíli k nám, paní profesorko, pojďte. Jsem tak ráda, že vás vidím.“

Se šátkem v ruce a zcela ponořená do probouzejících se vzpomínek paní Curie-Skłodowská usedne vedle bývalé studentky. Matka mladé ženy, se spícím kojencem v náručí, se posadí vedle. „Musíte mi prominout,“ povzdechne si paní Curie-Skłodowská, „ale ten šátek ve mně probouzí vzpomínky na dětství ve Varšavě, lépe řečeno na má školní léta.“

„Prosím, vyprávějte nám o tom, madame,“ škemrá Marguerite. „Vyprávějte nám o svých školních letech, o ředitelce vaší školy, o vaší odvážné tetě Marii a o tom, jak jste dokázala proměnit svůj sen ve skutečnost. Prosím vás!“

Paní Curie-Skłodowská pohlédne vlevo a pak vpravo, do tváří obou žen. Obdiv a účast, které z nich čte, ji přivádějí do rozpaků, a proto váhá. Zvykla si ignorovat obdiv a nedůvěřovat lidské účasti. Kromě toho nerada mluví o osobních věcech.

„Všichni máme svůj příběh,“ říká konečně a přitom neustále upřeně pozoruje výšivku na hedvábném šátku. „Ale je opravdu tak důležitý, jak se nám někdy zdá?“

„Ale jistě, paní profesorko!“ V Margueritině pohledu se náhle objevuje cosi rozhodného, jakási naléhavá prosba. Otočí se na dítě v náručí své matky. „Můj příběh je důležitý, třeba jen pro mou malou dcerku! A bez vás, paní profesorko, by byl příběh její matky úplně jiný. Studovala bych, kdyby nebylo vás?“ Zvedne rukopis s výzkumem k Einsteinově teorii  fotoelektrického jevu. „Napsala bych někdy tuhle disertační práci, kdyby nebylo vás?“

Paní Curie-Skłodowská hned neví, co na to odpovědět. Před očima se jí vybavuje neohrožená teta Maria, která se často chovala jako muž, na chvíli má dokonce pocit, že cítí kouř její cigarety. Bere vyšívaný hedvábný šátek do obou rukou jako křehký klenot. Náhle před sebou v duchu vidí stát svou matku a nejstarší sestru Zošu tak jasně, jako by se navždy rozloučily teprve včera.

„Máte pravdu, Marguerite – se životními příběhy lidí je to stejné jako s molekulami. Když je zahřejete, začnou se pohybovat a rozpohybují sousední molekuly. Příběh jiného člověka vás může ovlivnit a rozpohybovat natolik, že ten váš vlastní nabere úplně nový směr.“

Paní Curie-Skłodowská mladé matce vrátí hedvábný šátek. „Ten šátek mě opravdu dojal, Marguerite. Moje matka totiž dostala velmi podobný od mé sestry Heleny.“ V očích se jí zatřpytí slzy a v bledém obličeji se objeví zasněný výraz. „Maminka mi říkala Maňo,“ pokračuje s náhlou něžností v hlase. „Všichni v rodině mi tak říkali.“ Skloní hlavu. „Ale pohled na tyhle modré kvítky na bílém hedvábí mi nepřipomněl jen matku, víte? Zcela nečekaně mi připomněl i mou třídu a přenesl mě do doby, kdy jsem chodila do školy.“

„Zdá se, že máte na mysli nějakou konkrétní dobu, paní profesorko,“ poznamená vdova.

„Ano, dokonce jednu konkrétní vyučovací hodinu.“ Paní Curie-Skłodowská se opře o opěradlo lavičky, složí ruce do klína a svůj pohled upře na kytici v měděné váze, kterou Margueritina matka naaranžovala na hrob svého muže. Jeřabiny a bílé chryzantémy. „Muselo to být tak ve třetí nebo čtvrté třídě.“ Zdá se jí, že se na ni z jednoho z velkých květů usmívá bledý obličej matky. Nadechne se, aby zahnala stesk, který na ni padne vždy, když si vzpomene na matku. Po dalším hlubokém nádechu se pustí do vyprávění.

„Moji rodiče byli učitelé a musím říct, dámy, že mi dlouhou dobu vůbec nepřišlo na mysl stát se něčím jiným. Myslím, že jsem chtěla být učitelkou už tehdy, když jsem seděla v té třídě a moje sestra Helena vyšívala modré kvítky na bílý hedvábný šátek. Sestra Helena, které ještě dnes říkám Helo.“

„Také jste se učitelkou stala, paní profesorko.“ Marguerite se k ní nakloní a pohladí ji po rameni. „Mou učitelkou.“

„To je pravda.“ Paní Curie-Skłodowská se usměje, jako by to pro ni byla zcela nová myšlenka, která ji potěšila. „Víte, dámy,“ pokračuje, „vyrůstala jsem v části Polska, kterou ovládli Rusové. Ženy tam neměly ani nejmenší vyhlídky na vyšší vzdělání. My Poláci jsme dokonce ve škole ani nesměli mluvit rodnou řečí. Běda, kdyby nám učitel nebo učitelka vykládali látku v polštině! A ti, kteří se toho přes přísný zákaz odvážili, a nebylo jich málo, často strávili nejlepší léta života v pracovním táboře na Sibiři…“

2

Ivanov

Varšava, zima 1875

Tupča vyprávěla a dvacet dívek jí viselo na rtech. Tupča se ve skutečnosti jmenovala slečna Tupalská, ale děvčata mezi sebou své učitelce neřekla jinak než touto přezdívkou. Tupča mluvila polsky. Vyprávěla o polských králích, polských vojevůdcích, polských vítězstvích, polských rebelech.

Maňa k malé obtloustlé ženě se širokým, poněkud hrubým obličejem, která stála za katedrou, pozorně vzhlížela. Nasávala do sebe každé její slovo. Tupčina hodina dějepisu ji bavila, snad dokonce víc než hodiny matematiky. Někdy učitelka vyvolala některou z dívek a zadala jí otázku. Polsky. Oslovená dívka vstala a polsky odpověděla.

Venku za vysokými okny sněžilo, sníh pokrýval stromy, cesty a louky Saské zahrady, s níž Manina malá varšavská soukromá škola sousedila; dvacítka dívek uvnitř naslouchala polské historii. Panovalo tu soustředěné ticho. Pocit, že dělají něco zakázaného – mluví polsky a ještě k tomu o polské historii –, žákyně a jejich učitelku stmeloval ve spiklenecké společenství.

Tupča poodešla od katedry, aby na tabuli napsala jméno jednoho polského krále. Maňa se zadívala na sněhové vločky, které poletovaly za oknem, a okamžitě se jí před očima zjevila laskavá maminčina tvář – první Manina myšlenka při probuzení a poslední před usnutím patřila vždy jí.

Maminka nebyla doma. Již celé měsíce. Ve městě jménem Nice se zotavovala z nemoci, jejíž jméno před Maňou dosud nikdo nevyslovil. Ať přemýšlela, jak přemýšlela, matčina nemoc jí zůstávala záhadou. A aby nebylo mamince smutno, rozhodl otec, že ji do Francie doprovodí Manina nejstarší sestra Zoša.

Maně se stýskalo po obou. Dokonce tolik, až ji to bolelo a dohánělo k pláči.

Od nepřítomné matky a její choroby se Maniny myšlenky obrátily k matce její kamarádky Kaži. Dnes ráno ji pozorovala na schodišti před vchodem do školy – matka Kažu doprovodila až k budově a na rozloučenou dceru objala a políbila.

Pohled na ně Maňu rozesmutnil. Její matka ji do školy nikdy nedoprovázela. A pak tu byla ještě jiná věc: její matka ji dosud ani jednou neobjala ani nepolíbila. Maňa si každopádně nedokázala vzpomenout na jediné její objetí, na jediný její polibek. Naopak teta Lucia, sestra jejího otce, která jim často pomáhala s domácností – ano, ta líbala a objímala jak Maňu, tak její sourozence.

Ze své lavice ve třetí řadě u okna pohlédla do první řady, kde uprostřed seděla její sestra Helena, hned vedle líbané Kaži. I Hela si musela jistě všimnout něžného objetí mezi matkou a dcerou; přišly přece do školy společně. Rozesmutnil ji ten pohled také, tak jako Maňu?

Stejně jako všechna děvčata ve třídě nosily i Hela a Kaža pevně zapletené copy a předepsanou tmavomodrou školní uniformu s nablýskanými kovovými knoflíky. Kaža a Hela byly o rok starší než Maňa, mnoho dívek ve třídě bylo dokonce i o dva roky starší než ona. Maně nebylo ještě ani osm, ale přesto byla premiantkou třídy. Vynikala v matematice, v dějepise, ve všem. Někdy se jí to líbilo, ale častěji se kvůli tomu cítila nepříjemně a skoro trapně, protože některým spolužačkám to vadilo.

„Samozřejmě, že nás maminka líbá!“ tvrdila Hela, když se jí na to Maňa zeptala. „Co si to myslíš?! Je jenom trochu nemocná.“

Ani jedno z toho nebyla pravda. Maňa si byla jistá, že ji maminka ještě nikdy nepolíbila. A také nebyla nemocná jen trochu, byla nemocná hodně. Jinak by přece netrávila ve Francii u moře už téměř celý rok. Aby se vyléčila, jak říkal otec. Šlo již o druhé matčino léčení. Obě stála otce hodně peněz a Maňu hodně slz.

Snad matce ve vzdáleném Nice pomáhá neustálá společnost Maniny nejstarší sestry Zoši; třeba zahání její osamělost a smutek. Maně to ale nepomáhalo vůbec. Obdivovala svou velkou sestru a zbožňovala ji, jako někteří zbožňují svaté. Zoša ji aspoň občas brávala do náručí, líbala ji a něžně objímala.

„Co nám povíš o tomto polském vládci, Mario Skłodowská?“ Tupča ukázala na jméno, které napsala na tabuli. Že by si všimla, že se Maniny myšlenky toulají bůhvíkde?

Maňa, mimo rodinu oslovovaná křestním jménem Maria, vstala a řekla, co věděla: že polská hrabata a rytíři zvolili Stanislava Augusta Poniatowského v roce 1764 polským králem, že to byl velmi vzdělaný muž, který miloval literaturu a hudbu, a že chtěl znovuobnovit pořádek v Polsku, což se mu ale nepodařilo. Všechno to samozřejmě řekla polsky.

Tupča spokojeně přikývla, vrátila se za katedru a znovu si vzala do ruky polskou učebnici dějepisu, ze které předtím citovala. Maňa se posadila a učitelka dodala, že král Stanislav August prý bohužel nebyl příliš odvážný.

V tu chvíli se rozezněl školní zvonek.

Ve třídě se náhle rozhostilo mrtvolné ticho. Všechny dívky seděly rovně jako svíce a zůstaly jako přimrazené. Tupča odložila knihu a prudce zvedla hlavu. Maňa zadržela dech, protože jindy růžový obličej její učitelky najednou nabyl barvy sněhu.

Vyučovací hodina ještě nebyla ani v polovině, a přesto se ozval školní zvonek?

Všechna děvčata dobře věděla, co to znamená, a Tupča to věděla také: varování školníka! Blíží se ruský školní inspektor!

A pak šlo všechno jako na drátkách: Tupča polohlasně rozdala několik příkazů, sbalila polský dějepis, shrábla na hromádku i všechny ostatní polské knihy a vyskočila od katedry. Dvě děvčata z první řady stírala z tabule jméno polského krále, zatímco ostatní žákyně sbíraly sešity a knihy z lavic a předávaly je dívkám, které seděly v první řadě blízko dveří ke společným ložnicím. Ty konspirační materiál poskládaly do zástěr svých školních uniforem a odnesly ho ze třídy do ložnic.

Místnost naplnil hluk a hektické pobíhání. Panty dveří skřípaly, nohy židlí vrzaly, šaty šustily, podrážky bouchaly do podlahy, vzduchem létaly tiché pokyny, psací desky lavic se se skřípěním zvedaly a zase klopily.

Maňa na lavici rychle vybalila vyšívání, přiskočila k oknu a skrze záplavu sněhových vloček se podívala ven. Před bránou Saské zahrady stál krásný kočár tažený čtyřspřežím. Střechu kočáru i čabraky koní pokrýval sníh. Osobu, kterou koně vezli Varšavou a dopravili až sem, Maňa neviděla, zahlédla jen stopy ve sněhu na cestě mezi bránou a schodištěm školy. Ruský inspektor už byl dávno uvnitř.

O chvilku později už všechna děvčata znovu seděla na svých místech. Tupča za katedrou hlasitě předčítala z ruské knihy a děvčata se horlivě skláněla nad svými vyšívacími rámečky, šitím a háčkováním, a jehly s barevnými nitěmi hbitě kmitaly nahoru a dolů.

Maňa vyšívala červené a žluté květy na tmavošedou zástěru, kterou chtěla darovat Zoše, až se spolu znovu uvidí. Ustrašeně naslouchala krokům z chodby, které byly slyšet stále zřetelněji. Brzy zaslechla také hlasy a pak se bez zaklepání otevřely dveře dokořán.

Do třídy vešel vysoký mohutný muž. Na kožešinové čepici i na ramenou kožešinového pláště mu dosud ležel napůl roztátý sníh. Pod kožichem měl žluté kalhoty a modrý kabát se třpytivými zlatými knoflíky. Za zlatými obroučkami brýlí mu neklidně těkaly bystré oči.

Za ním vešla ředitelka školy madame Sikorská a zavřela za sebou dveře. „Pana inspektora jistě znáte.“ Všechno jí bylo jasné, sama také vyučovala v polštině, kdykoli to bylo možné. „Nepozdravíte ho, děvčata?“

Maňa i ostatní žákyně vstaly a sborově pozdravily: „Dobré jitro, pane inspektore!“

S rukama založenýma za zády Ivanov pomalu procházel kolem první řady lavic k Tupčině katedře a bdělým pohledem přitom klouzal po dívčích tvářích. Z kožešinové čepice mu stékaly kapky vody z roztátého sněhu a podrážky jeho holínek zanechávaly na dřevěné podlaze malé loužičky.

Inspektor se jmenoval Hornberg, ale Maňa mu říkala Ivanov podle ruského ředitele školy, který přistihl jejího otce, jak svým žákům předčítá vlastenecké básně polských básníků. Samozřejmě polsky. Nato ředitel Ivanov chudáka otce ze státního gymnázia vyhodil.

Každý Rus, kterého nenáviděla, byl od té doby pro Maňu Ivanov.

Pod pátravým pohledem inspektora se jí zastavil dech. Ředitelka kývla na děvčata a dovolila jim se znovu posadit. Křehkou ženu s bílými vlasy, které všichni říkali jen „madame Sikorská“, Maňa hluboce obdivovala. Od otce Maňa věděla, že ředitelka studovala v Paříži; domníval se, že právě proto si nechává říkat „madame“.

Jak odvážně vedla madame Sikorská svou soukromou školu! Neustále velmi mazaně vylepšovala důmyslný systém, díky němuž její škola už léta tahala ruské inspektory za nos. V oficiálním rozvrhu tak byla například uvedená rostlinověda, ale vyučovaly se polské dějiny, místo němčiny zase polská literatura. Maňa a její spolužačky si tento tajný kód už dávno osvojily.

Zatímco se Ivanov zastavil před Tupčinou katedrou a vzal jí z rukou knihu, Maňa sklonila hlavu a snažila se být co možná nejméně nápadná a plně se soustředit na své vyšívání. Matka se Zošou se brzy – asi za dva měsíce – vrátí z Nice a do té doby musí na zástěru pro svou starší sestru vyšít poslední pestrobarevný květ.

„Co hezkého tu předčítáte, slečno?“ Ivanov zavřel knihu a podíval se na obálku. „Aha, Krylovovy bajky.“

„Teprve dnes jsme s nimi začaly, pane inspektore Hornbergu.“ Tupča lhala, aniž by se začervenala; dokonce ani hlas se jí nezatřásl.

„Chvályhodná četba, ano, ano.“ Ivanov jí vrátil knihu, pomalu si vykračoval podél první řady žákyň a spokojeně si prohlížel jejich vyšívání a šití. „Jste šikovné,“ řekl, „moc hezké ruční práce, opravdu moc hezké.“

„V našem penzionátu máme ruční práce dvakrát týdně, pane inspektore.“ Také madame Sikorská se tvářila jako neviňátko. „Pro naše děvčata je to dobrá příležitost poslechnout si ruskou literaturu.“

„Také si myslím.“ Ivanov se zastavil před Helou a Kažou, sklonil se k Hele a vzal jí z rukou rámeček s kapesníčkem, který chtěla věnovat matce, až se vrátí z Nice. „Á – pomněnka na bílém hedvábí! Pěkné, moc pěkné.“

Vrátil vyděšené Hele její ruční práci a pichlavým, pátravým pohledem znovu přejížděl z jednoho dívčího obličeje na druhý. „Jistě se ve škole učíte i další věci, nejen hezky vyšívat a háčkovat, že?“ Několik dívek přikývlo. „A která z vás mi to chce předvést?“ Ivanov se otočil k Tupče a tázavě zdvihl obočí.

Teď i Tupča klouzala pohledem z jedné dívky na druhou. Maňa sklonila hlavu ještě níž. Prosím, prosím, ať mě nevyvolá, modlila se v duchu, Bože můj, prosím, ne zase mě.

„Maria Skłodowská!“ Tupčin jasný hlas ji zasáhl jako políček do tváře. Tušila to – vždycky, když navštívil školu ruský inspektor, musela posloužit jako obětní beránek a dokazovat, že jsou ve výuce naprosto loajální k Rusku. To má z toho, že je ze všech žákyň nejlepší!

Maňa položila vyšívací rámeček se Zošinou zástěrou na lavici a vstala. Jak nenáviděla, když se všechny pohledy obrátily k ní! V krku měla knedlík a dýchala jen ztěžka.

Ivanov si ji prohlédl od hlavy k patě. „Řekni mi modlitbu,“ přikázal. Maňa se očima vyhnula jeho pohledu, stiskla rty a spolkla slzy.

Modlitbu – samozřejmě myslel otčenáš. Ten nesnesitelný člověk po ní chce, aby odříkala otčenáš rusky! Polské děti se od dětství učily modlit v polštině. Modlit se v polštině znamenalo věřit, doufat a cítit polsky, jak jí vysvětlila její nejstarší sestra. A maminka vždycky říkávala: „Nutí polské děti modlit se rusky, aby z nich vyhnali polskou duši.“

Maňa se pokřižovala, zavřela oči a sepjala ruce. Přestože se v ní proti tomu všechno vzpíralo, spustila otčenáš rusky.

„Hlasitěji!“ vyzval ji Ivanov. Modlila se tedy hlasitěji, styděla se za svou zradu a zároveň k Ivanovovi cítila palčivou nenávist za to, že ji nutí odříkávat otčenáš v jazyce utlačovatelů. Nenávist ale dodala odhodlanost jejímu hlasu, a nejenom jemu – probudila v ní vůli bránit se pokoření ze strany carské moci do té doby, než se jednou její vlasti podaří ruského jha zbavit. Ta vůle sílila s každým dalším slovem ruského otčenáše.

„No vidíš, jak to jde.“ Ivanov přešel od Hely k učitelčině katedře, odkud to měl k Maně o kus blíž. „A jak se jmenují slavní carové, kteří vládli Ruské říši od Petra Velikého?“

„Kateřina I., Petr II., Anna, Ivan VI., Alžběta.“ Maňa ze sebe překotně vysypala ruské cary a carevny. Jejich jména přímo plivala z úst – jako by se jí hnusilo podržet je na jazyku delší dobu. „Petr III., Kateřina II. řečená Veliká, Pavel I., Alexandr I., Mikuláš I., Alexandr II. řečený Osvoboditel, Alexandr III. Mírotvorce, a od roku 1868 Mikuláš II.“ Těžce dýchala a připadalo jí, že jí třesou kolena.

Ivanov zůstal beze slova stát s otevřenými ústy. „To bylo…“ Ve snaze najít rovnováhu se natáhl po Tupčině katedře a opřel se o ni. „To bylo absolutně bez chyby, úžasné.“ Obrátil se k ředitelce: „To dítě má famózní paměť. A ta výslovnost! Člověk by si mohl myslet, že bylo vychováno v ruském měšťanském domě v okolí Petrohradu!“

S uznalým pokývnutím se opět podíval na Maňu, která si připadala jako u zábradlí lodi plující rozbouřeným Baltským mořem – bylo jí tak špatně, že přímo cítila, jak se jí země houpá pod nohama. „Jakže se jmenuješ?“

„Maria Salomea Skłodowská, pane inspektore.“ V rozrušení řekla i své druhé jméno.

Aniž by od ní odvrátil pohled, Ivanov pomalu přikývl; Maňu střídavě polévalo horko a zima. „Řekni mi ještě jména a tituly carské rodiny, Mario Salomeo Skłodowská.“

„Její císařské Veličenstvo carevna, Jeho císařská Výsost carevič Alexandr…“ Vůbec nevnímala, co říká, prostě ze sebe sypala jména a tituly, která se s Helou a Zošou po večerech učily nazpaměť, a bála se, že přitom omdlí. Ale statečně to zvládla až do konce.

A také bez chyby, jak mohla vyčíst z Ivanovovy široké tváře s mohutným knírem: spokojeně se usmíval. Zkoušení ale stále nebylo u konce, chtěl od ní slyšet ještě hierarchii ruské správy ve Varšavě a jména a tituly jejích nejvyšších úředníků. Zeptal se jí rovněž na svou vlastní hodnost a titul a jeho tón řeči i výraz prozrazovaly, jak si zkoušení vnitřně užívá.

V Manině hrudi zatím planul oheň nenávisti a stálo ji velkou námahu, aby dokázala svůj vzdor a nechuť skrýt. „Velmi dobře,“ pochválil ji inspektor nakonec. „Nemám absolutně žádné námitky, paní ředitelko.“ Oslovená přikývla a ulehčeně se usmála. „A nakonec bych ještě jednou rád slyšel: kdo nám všem vládne?“ Maňa se nadechla, protože se jí hruď svírala nahromaděnými pocity vzdoru, nevole a nenávisti. „Proč neodpovídáš?!“ vykřikl Ivanov a mezi obočím mu vyskočila zlostná vráska.

„Jeho Veličenstvo Alexandr II.,“ řekla Maňa ochraptělým hlasem, „car všech Rusů.“

„Vstaňte!“ vyzval inspektor panovačným gestem žákyně, a ty se postupně zvedaly ze svých lavic. „Ještě jednou všechny: kdo nám vládne?“

„Jeho Veličenstvo Alexandr II., car všech Rusů!“ zaznělo sborem.

„Bůh mu žehnej,“ řekl Ivanov, kývl Tupče na pozdrav a s dusotem vyšel ze třídy. Madame Sikorská vděčně pohlédla na Maňu a následovala ho. Dveře se zabouchly a děvčata si postupně sedala.

Sestra Hela a její kamarádka Kaža na Maňu obrátily soucitné pohledy. Dosud stála, ústa měla úplně vyschlá, hruď jako staženou silnými lany a třásla se po celém těle.

Tupča vstala od katedry, protáhla se mezi předními řadami a došla až k ní. „Pojď sem, ty moje statečná holčičko!“ Maňa vyklopýtala z lavice a rozeběhla se do učitelčiny otevřené náruče. Ta ji políbila na čelo, ale Maňa se jí pevně chytila kolem krku a na jejích mohutných prsou se hlasitě rozvzlykala.

3

Záhada

Varšava, jaro 1876

Sníh v Saské zahradě tál. Nejprve se objevily sněženky, později začaly blížící se jaro ohlašovat překrásné žluté a fialové květy krokusů a nakonec rozkvetly první narcisky. Manin bolestný stesk se proměnil v rostoucí radostné očekávání: už to nebude dlouho trvat a z Francie se vrátí maminka i Manina velká sestra!

V den, kdy se měly obě vrátit domů, už v parku dokonce obrážely lípy a břízy. Po škole běžely Maňa, Hela a Kaža domů po kamenné dlažbě Saského náměstí. Vlahý vzduch voněl jarem. Špačci se už dávno vrátili z teplých krajin, v parku vrkaly první hrdličky a otec dokonce o den dříve již viděl nad varšavskými střechami kroužit čápy.

„Koukněte!“ Maňa se zastavila a ukázala na oblohu nad náměstím, kde kroužily vlaštovky. „První vlaštovky!“ Dívky zaklonily hlavy a chvíli pozorovaly jejich obratné letecké kousky. Pak pokračovaly v cestě.

Nikde jinde ve Varšavě nebyla přítomnost ruských okupantů vidět a cítit tak výrazně jako na Saském náměstí. V okázalém Saském paláci, který se tu tyčil, žili v lepších časech polští králové – a dnes si tu zřídila hlavní štáb ruská armáda. Nízké budovy kolem náměstí sloužily jako kasárny.

Občas když děvčata na cestě ze školy nebo do školy běžela přes náměstí, ozývaly se tu vojenské povely a vojáci vybíhali z kasáren, aby se seřadili k nástupu. Dnes ale nebyl široko daleko vidět žádný voják, takže děvčata zůstala stát pod masivním bronzovým obeliskem na kraji náměstí. Byl tak obrovský, že převyšoval střechy okolních domů.

Děvčata vzhlédla k monstróznímu dvouhlavému bronzovému orlu, který byl umístěn na vrcholu obelisku, a nakrčila nosy. Car Alexandr II. nechal tento nenáviděný památník zřídit proto, aby uctil Poláky, kteří se ve dvou krvavých lidových povstáních přidali na stranu jeho a Ruského impéria.

Poprvé se polský národ vzepřel ruským okupantům před pětačtyřiceti lety v takzvaném listopadovém povstání, podruhé čtyři roky před Maniným narozením. Rodiče o tom často vyprávěli, protože měli tenkrát dva roky po svatbě a báli se, že je postihne osud spousty dalších Poláků: zatčení, deportace nebo útěk.

Maňa často děkovala Bohu za to, že její rodiče tento krušný osud nepotkal. Jejich sourozenci se mu ale nevyhnuli: Strýc Zdzisław byl během bojů těžce zraněn a musel stejně jako mnoho dalších povstalců utéct do Francie; strýc Henryk byl odsouzen ke čtyřem letům v pracovním táboře a málem svůj pobyt tam nepřežil.

„Vlastizrádci,“ řekla Hela polohlasem a s nenávistí upřela přivřené oči na obelisk. Tak její otec nazýval muže, kteří bojovali po boku Rusů proti svému vlastnímu národu. Když vyprávěl o obou povstáních, což činil velmi často, nikdy nezapomněl zmínit, že tito „vlastizrádci“ byli v menšině.

„Vlastizrádci,“ zašeptala Maňa a pocítila přitom stejné rozhořčení, které četla v milovaných rysech svého otce, když mluvil o těchto nenáviděných mužích. Se stisknutými rty přečetla nápis na obelisku:  Polákům věrně oddaným svému vládci.

Když minulou sobotu večer otec, stejně jako každý týden, svým dětem a některým žákům penzionátu nahlas předčítal, recitoval verše jednoho z polských spisovatelů, které tak miloval pro jejich horoucí lásku k vlasti. Tito básníci, kteří již byli po smrti nebo hladem živořili v sibiřských pracovních táborech, tak jako on věřili v budoucnost svobodné a nezávislé polské republiky. Stejná víra klíčila i v Manině srdci.

I dnes, jako v poslední době už mnohokrát, Maňa shromažďovala v puse sliny. Hela, která si toho hned všimla, ji chytla za ruku a opatrně se rozhlédla. Zřejmě jí nikdo z několika málo chodců nepřipadal jako Rus nebo Ruska, protože i ona stáhla tváře a rty, aby v ústech sebrala sliny. Všechny tři, i s Kažou, pečlivě zamířily a téměř současně plivly na obelisk.

„Plivla jsem přesně na ‚věrně oddaným‘,“ tvrdila Kaža, zatímco se s tlukoucím srdcem rychle vzdalovaly od pomníku.

„To jsem byla já!“ odporovala jí Hela.

„Ne, byl to můj plivanec!“ trvala na svém Kaža. Maňa se do obvyklé hádky dvou starších dívek nemíchala. Ke spokojenosti jí stačilo, že poplivaly carův obelisk.

Jako vždy si Maňa s Helou kousek zašly, aby doprovodily Kažu k Modrému paláci, kde jejich kamarádka bydlela. Maňa tu nádhernou budovu s mnoha arkýři, balkony a pilíři kolem oken doslova milovala. Pokaždé si užívala hodiny, které mohla strávit u Kaži v těch nádherných pokojích. V překrásném domě byla i neuvěřitelná spousta knih, které jenom čekaly na to, až je člověk přečte.

Kažin otec byl totiž knihovník a spravoval obrovskou knihovnu jednoho bohatého polského hraběte. Se svými rodiči a sourozenci směla Kaža bydlet v celém jednom poschodí paláce. Její rodiče byli sami poměrně zámožní, měli koně i kočár a mohli si dovolit najmout pro své děti guvernantku.

Před litinovou bránou do dvora, na jejíchž pilířích se tyčili zuřivě vyhlížející bronzoví lvi, se Maňa a Helena se svou kamarádkou rozloučily. Cestou domů šly obě sestry mlčky vedle sebe.

Maňa musela myslet na krásné a vždy pečlivě vyžehlené Kažiny šaty, límečky a blůzy. Každý den vypadaly jako nové. A také Kažiny copy byly pokaždé zapleteny s největší pečlivostí.

Maňa ucítila pachuť hořkosti, protože její šaty byly často pomačkané, trochu ošuntělé a většinou nevyžehlené. A pokud u nich zrovna nebyla na návštěvě milovaná teta Lucia, pletla jí ráno copy sestra Broňa, která tou dobou mívala velmi napilno, nebo otec, který v tomto směru nebyl příliš nadaný. Nezřídka se stávalo, že si madame Sikorská nebo Tupča ji a Helu před vyučováním vzaly stranou, aby jim učesaly vlasy a zapletly copy znovu.

„Na vás dvou je prostě vidět, že nemáte doma maminku,“ povzdechla si přednedávnem Tupča. Ale to se snad všechno už brzy změní.

„Na co myslíš?“ prolomila Hela náhle mlčení.

„Na co asi? Na mámu a Zošu.“

„Já se tak strašně těším, až budou konečně zase doma!“ Hela se zastavila a podívala se dolů na své okopané boty. „Že nám maminka ušije nové boty do školy, viď?“

„Určitě!“ Maňa u matky často sedávala, když stříhala voňavou kůži a potom z ní šila boty. „Teď už bude přece zase zdravá.“

„Víš určitě, že Pán Bůh vyslyšel naše modlitby?“ S tetou chodily každou neděli do varšavské katedrály, aby se za uzdravení maminky pomodlily.

„Ale jistě! Jak o tom můžeš pochybovat?!“

„Musíme na ni být hrozně hodné, slyšíš, Maňo?“

„Samozřejmě! A musíme se pilně učit a být ve škole vždycky nejlepší.“

„Přesně tak. To maminku potěší. A nesmíme ji zlobit, už nikdy, rozumíš?“

„Jistěže ne.“ Maňa se na svou starší sestru zahanbeně usmála. „A už žádné mše za Ivanova.“

„Jen to ne!“ Hela našpulila tváře. „Z toho byla moc smutná. Už nikdy nic takového neuděláme!“

Dcera gymnaziálního ředitele Ivanova, onoho zlého Rusa, který z hodiny na hodinu vyhodil jejich otce z učitelského místa, a připravil tak rodinu o celý jeho plat, tak ta ruská dívenka před dvěma lety onemocněla tyfem. Třída Maniny starší sestry Broni vybrala peníze a dala je faráři z kostela svatého Ducha, aby za ně odsloužil mši. Proč to měl udělat a co si děti chtěly tou mší od Boha vyprosit, se chudák kněz nikdy nedozvěděl, protože mu to nechtěly za žádnou cenu prozradit.

Broňa, od níž nápad na peněžní sbírku a zaplacení mše vzešel, to později prozradila rodičům: děvčata chtěla dosáhnout toho, aby Ivanovova dcera na svou nemoc umřela.

Když to slyšela matka, která pravidelně chodila do kostela a ke zpovědi, byla velmi zarmoucená, ba dokonce zděšená. Zato otec chodil do kostela jen občas a z ohledu k matce, takže celou věc považoval spíš za úsměvnou. Maňa se někdy sama sebe ptala, co by asi říkal, kdyby Ivanovova dcera na svou nemoc opravdu zemřela.

Hela a Maňa zabočily do ulice Novolipky, na jejímž konci,  na rohu Karmelitské ulice, bydleli. Po několika krocích spatřily, jak se jejich sestra Broňa a bratr Josef vyklánějí z okna. „Už na nás čekají!“ vykřikla Hela a sestry se rozběhly domů jako o závod.

Krátce předtím, než vběhly do domu, je zastavila teta Lucia, která jim vyšla naproti. „Tak tady jste, konečně!“ Pohladila je po vlasech, sklonila se k nim, aby nejprve Maňu a potom i Helu políbila na čelo. „Běžte rychle domů, jídlo je hotové.“

„Ty s námi jíst nebudeš?“ zeptala se Hela.

„Jan je nemocný, víš? A strýček nechce, abych byla dneska v poledne zase pryč.“ Teta se rozloučila a pospíchala směrem k domovu.

Teta Lucia, kterou celá rodina milovala a vážila si jí, měla sama čtyři děti. Její muž se tu a tam choval podivně a panovačně, takže mu otec říkal despota. Pokud to Maňa dobře pochopila, despota byl někdo jako Ivanov, tedy člověk, který si myslí, že všechno musí být tak, jak si umane.

Když s Helou stoupaly po domovním schodišti, starší sourozenci jim vyběhli naproti až na chodbu. „Už brzy tady budou!“ Josef, o rok a půl starší než Broňa, na ně mával kouskem papíru. „Telegram z Berlína – přijedou vlakem v šest!“

„Už za pět hodin?!“ vykřikla Maňa. „To je báječné!“ Vyběhla kolem Broni a Josefa nahoru po schodech. „Maminka a Zoša přijedou! Já se tak těším, tak hrozně se těším!“

„Takže ta dobrá novina se už roznesla!“ Z kuchyně spěšně vyšla vysoká blondýna, teta Maria. Do chodby za ní pronikl také pach kysaného zelí a slaniny. „Dejte si boty na noviny, kabáty na věšáky, umyjte si ruce a pojďte do pokoje! Jídlo už je na stole.“ Teta vzala jejich školní brašny a nasměrovala děvčata ke dřezu v kuchyni.

Vonělo to tam slaninou, vepřovým a zelím tak silně, až Maně zakručelo v břiše a v ústech se jí začaly sbíhat sliny. Zatímco si myla ruce, vděčně se na vysokou blondýnu usmívala. „To tvoje jídlo tak krásně voní, teto Mario. Díky!“

„To jsem ale nedělala já!“ Na tetině hezké tváři se objevil téměř pobouřený výraz. „Teta Lucia uvařila na oslavu dnešního dne bigos.“

Bigos, polské národní jídlo, byl vydatný pokrm s kysaným bílým zelím, slaninou, vepřovým a klobásou. Vždy provoněl celý byt a všichni ho milovali. „To je jedno, kdo to uvařil,“ řekla Maňa. „Maminka a Zoša budou mít radost.“

„To doufám.“ Teta jí podala ručník. Měla na sobě kalhoty koňakové barvy a černou blůzu s nabíranými rukávy a bílými perleťovými knoflíčky, které ladily s jejími perlovými náušnicemi. Blond vlasy měla krátce sestříhané, což Maňa u žen vídala jen zřídka – a to žila ve Varšavě. Teta přitom pocházela z venkova.

Přesněji řečeno, ze Skalbmierze, malé vesnice na úpatí Karpat. Manina rodina tam u tety Marii a jejího manžela strávila nejedno léto – strýček Zdzisław byl otcův bratr a pracoval jako advokát. Když se před týdnem dozvěděli, že se budou matka a nejstarší sestra vracet, poslal otec do Skalbmierze telegram, a před třemi dny přijela teta Maria Rogowská do Varšavy. Bydlela v penzionu, ale přes den docházela do Novolipek a před matčiným návratem se snažila dát do co nejlepšího pořádku byt, dvůr, zahradu, muže i děti, než se matka vrátí.

Josef přeříkal modlitbu, talíře se naplnily, cinkaly lžíce a hlasitě se mluvilo. Halas u stolu byl vždycky, když s nimi u velké tabule jedli i žáci penzionátu; dnes jich bylo sedm. Maně to přišlo normální, nic jiného ani neznala. Ale starší sourozenci, Broňa a Josef, si ještě pamatovali doby, kdy vedli opravdový rodinný život, protože u Skłodowských ještě nebydleli žádní studenti. Otec jako gymnaziální profesor tehdy vydělával dost peněz, takže nebyl nucen brát si na byt studenty.

Teď seděl u okna na užší straně stolu nalevo od Mani a moc toho nenamluvil, což vůbec neodpovídalo jeho zvyklostem. Tlumeným hlasem jen tu a tam odpověděl na otázky svých studentů týkající se různých fyzikálních fenoménů – elektřiny, proudu a napětí. Při každé otázce Maňa pozorně naslouchala a snažila se pochopit, o co jde. O elektrickém proudu toho ve škole zatím moc neslyšela.

Otec měl čerstvě zastřiženou bradku a na sobě svůj nejlepší oblek. Maňa cítila, jak je nervózní a jak neobratně potlačuje svou slavnostní náladu. Ještě čtyři hodiny, a pak se maminka a Zoša vrátí domů – takové štěstí!

Z druhé užší strany tabule se na otce vesele usmívala teta Maria Rogowská, hovořila směle a nahlas a s chápavým úsměvem naslouchala také dětem. Nechala si od Josefa, Mani i jejich sester vyprávět o dnešním vyučování, jednoho z otcových žáků ostře pokárala za krknutí a jinému vysvětlila rozdíl mezi librou a dolarem. Tou první měnou se platí v království Velká Británie, jak se Maňa při té příležitosti dozvěděla, tou druhou ve Spojených státech amerických. A kolik amerických dolarů člověk dostane za anglickou libru, to teta věděla také.

„Je pravda, že v Americe se dá dojet vlakem od pobřeží Atlantského oceánu až k pobřeží Tichého oceánu?“ chtěl vědět Josef. „Ano, dá,“ přikývla teta Maria, „a víš, jak dlouho se od jednoho k druhému jede?“ Josef odhadoval tři týdny. „Sedm až deset dnů – přesně tolik je potřeba na překonání téměř pěti tisíc kilometrů mezi Washingtonem a San Franciskem,“ vysvětlovala teta, „ale pokud vlak přepadnou indiáni, tak samozřejmě déle.“ Potom vyprávěla o amerických indiánských kmenech, amerických městech, amerických prezidentech a amerických vynálezcích.

Maňa jí po celou tu dobu doslova visela na rtech. Stejně jako nejstarší sestra Zoša tetu zbožňovala. Byla velice pyšná, že má stejné křestní jméno jako ona a ráda si představovala, že později, až vyroste, bude také kouřit a nosit krátké vlasy; dokonce si bude oblékat kalhoty a tak jako teta Maria povede školu. Nebo možná dokonce továrnu?

„K tomu si ale musíš vzít zámožného a uznávaného muže,“ vysvětlila jí nedávno Broňa, když Maňa nahlas snila o svých plánech. Jestlipak je tohle pravda? Jednou se na to tety zeptá. Tetin muž, strýc Zdzisław, který byl až do lednového povstání profesorem na Varšavské univerzitě, zámožný byl a i nyní, po svém návratu z Francie, stále jako advokát vydělával hodně peněz. Rád ovšem také peníze utrácel, jak jim jednou prozradil otec – až příliš mnoho peněz a až příliš rád.

Po jídle si teta do své stříbrné špičky zasunula cigaretu a rovnou ji zapálila. Nad hlavou jí kroužily obláčky kouře a vůně tabáku se šířila po celé kuchyni. Otec po ní vrhl nesouhlasný pohled, vstal a zahnal své studenty zpátky k jejich knihám a školním sešitům.

Josef s děvčaty si také našli místo, kde si mohli alespoň částečně nerušeně napsat svoje domácí úkoly. Nebylo to jednoduché, protože v každé místnosti seděli minimálně dva otcovi žáci. Naštěstí už nebydleli v malém bytě, kam se museli přestěhovat, když otec přišel o místo a s ním i o služební byt. Tam se Maňa nemohla pořádně umýt, učesat ani obléct, aniž by ji při tom nepozoroval některý z otcových žáků.

Tady v Novolipkách měli daleko víc místa, ale nepotkat se ani s jedním z až deseti otcových žáků bylo prakticky nemožné. Jedině že se člověk schoval se svým deníkem do kurníku jako Broňa, zalezl si se čtením na půdu jako Josef nebo se zavřel na jednom ze záchodů na dvoře.

Maňa a Broňa si odnesly školní brašny do otcovy velké pracovny, kde už seděl jeden student u sekretáře a druhý společně s Josefem u psacího stolu. Starší sestra si rozložila školní věci na kulatém stole s glóbusem a zapálila olejovou lampu.

Maňa se postavila k psacímu stolu vedle Josefa a ze své školní brašny vytáhla vše, co potřebovala. Stejně jako otce a sourozenců, i jí se zmocnila jakási slavnostní nálada a ona cítila, jak jí při pomyšlení na návrat maminky a Zoši srdce tluče rychleji. Přesto se jí podařilo rychle soustředit své myšlenky na domácí úkoly. Vestoje rozevřela sešit a učebnici matematiky, sklonila se nad výpočty zlomků, které jim Tupča zadala za domácí úkol, a začala počítat.

Mezitím otec přecházel z místnosti do místnosti, od žáka k žákovi, od dítěte k dítěti, tu opravil nějakou chybu, tam pomohl překonat překážku v další práci. Na chvíli se zastavil i za Maninými zády a nahlížel do jejího sešitu, jehož stránky se plnily vyřešenými úlohami. Skoro si ho ani nevšimla.

Student sedící u psacího stolu naproti ní si při psaní, lépe řečeno při snaze psát, polohlasně mumlal čísla a vzorce. Jmenoval se Witold, byl to hezký chlapec se smolně černými kudrnami a tmavě hnědýma očima. Maňa ho měla ráda, ale u ostatních moc oblíbený nebyl, protože při učení vždycky mluvíval nahlas. Josef na něj zasyčel, načež Witold přešel z polohlasného mumlání čísel a vzorců do šepotu. Ale za chvíli už bylo zase vše při starém.

Maňa téměř nic z toho nevnímala, neslyšela ani Josefovo nové napomenutí. V myšlenkách se plně soustředila na knihu a sešit, na čitatele a jmenovatele. Nepotřebovala odlehlé místo, kam by si zalezla – dokázala se hluboce soustředit i uprostřed mumlajících, nadávajících nebo smějících se lidí. Když se ponořila do knihy, kresby nebo počtářské úlohy, zapomněla na celý svět a bylo jí jedno, jak velký kolem panuje chaos a ruch; v takových chvílích bylo přítomno jen její tělo.

Dříve, když byla Maňa ještě menší, naháněla matce její schopnost plně se soustředit na nějakou věc a všechno ostatní vytěsnit strach. Často si nahlas kladla otázku, jestli je její dítě normální, a nakonec domácímu lékaři Skłodowských pověděla, že Maňa upadá do jakéhosi transu. I když jí tenkrát ještě nebyly ani čtyři roky, Maňa si na ten den přesně pamatovala. Lékař ji vyšetřil, jako kdyby byla nemocná, dlouho a přátelsky s ní hovořil a pak ji poslal z ordinace pryč.

Table of Contents

I POMNĚNKA NA BÍLÉM HEDVÁBÍ

1 Kojenec

2 Ivanov

3 Záhada