Matt Witten

Poprava

THE NECKLACE

Copyright © 2021 by Matt Witten

All rights reserved.

Translation © Simona Klára Kučerová, 2022

ISBN 978-80-242-7951-0

Pro Nancy

Kapitola jedna

Neděle 7. dubna, před dvaceti lety

„Co se ti líbí víc?“ zeptala se Amy. „Ten fialový delfín nebo ta růžová kachnička?“

„A víš, co je skvělé?“ zeptala se Susan a prohrábla přitom hedvábné vlásky své dcery. „Můžeme si koupit obojí.“

Byly právě v obchodě Soave Faire Craft v Glens Falls a vybíraly korálky, aby si Amy mohla vyrobit takový náhrdelník, jako měla její kamarádka. Tato dlouhá, poklidná nedělní odpoledne následující po návštěvě kostela byla Susaninou oblíbenou částí týdne.

„Jsou drahé?“ zeptala se Amy, hnědé oči velké jako talířky. Susan neměla ráda, když její sedmiletá dcerka rovnou přešla k otázce ceny.

„Ale vůbec ne,“ řekla. „Vyber si, kolik chceš.“

A tak koupily snad stovku korálků, a když odcházely z obchodu, Amy samým vzrušením poskakovala. „Máme jedenáct zvířat a jedenáct a půl různých barev!“ radovala se. Susan, která jako dívka bývala tichá a plachá, si jen pomyslela: Jak jen jsem k tomuhle uzlíku plnému energie přišla? Ale nestěžovala si.

Pak šly vedle do Baskin Robbins na mandlovo-čokoládovou zmrzlinu.

„Je drahá?“ zeptala se Amy.

Panebože. „Nestarej se,“ opáčila Susan. „Dáme si dva kopečky.“

Danny už celé dva měsíce neprodal žádný dům a Amy zjevně cítila to napětí. Ale karta se zase obrátí, tak jako vždycky. Snad se zadaří právě dneska.

Když dojedly svou obří porci zmrzliny – Amy okouzlila náctiletou dívku za pultem, takže jim dopřála extra velké kopečky –, nasedly do Susanina Dodge Dartu a zamířily adirondackým předhůřím domů. Byl začátek dubna a stromy se začínaly zelenat.

„Mami, proč žáby kvákají?“ zeptala se Amy.

„Říkají tím, že chtějí jít na rande.“

Amy se zachichotala. „To ne…“

„Myslím to vážně. Je to jejich způsob, jak říct: ‚Mám tě ráááááááád.‘“ Schválně to slovo hodně protáhla a Amy napadlo, jak je to super. Po zbytek cesty se navzájem trumfovaly, která z nich dokáže vyznání protáhnout víc.

„Mám tě ráááááda,“ prohlásila Amy.

„Mám tě rááááááááda tak, jako měsíc má ráááááááááád hvězdy,“ odpověděla Susan.

Kapitola dvě

Sobota 27. listopadu, současnost

Susan s pivem v ruce sledovala dav křepčící na tanečním parketu a napadlo ji, jak je to divné, že všichni pijí a slaví, když tahle noc je připomínkou surové vraždy. Staré dřevěné stěny byly ozdobeny růžovými a fialovými balónky a stříbrnými řetězy a Stony Creek Boys hráli zdarma. Pro Crow Bar to byla největší letní akce.

Na rameni ucítila dotek. Byla to Terri, její nejlepší kamarádka, servírka ze stejné směny. „Nechceš si zatancovat?“

Susan se chystala odmítnout, ale Terri se k ní naklonila a dodala: „Amy by si to přála. Moc ráda tančila.“

Byla to pravda. Amy začala tančit na country muziku už jako batole a na téhle slavnosti by se jí líbilo. A tak Susan nakonec řekla „No dobře“ a vstala od stolu.

Lidé si toho všimli během několika vteřin. Tři mladé ženy stojící opodál – Amyiny kamarádky z dětství – se na ni povzbudivě usmály a všichni jí ustupovali z cesty. Susan si už ani nepamatovala, kdy naposledy stála na tanečním parketu, tělo jí ztuhlo. Ale pak si pomyslela, že tento večer její taneční umění nikdo hodnotit nebude.

Terri Susan objala a kapela začala hrát s o to větší vervou. Susaniny nohy začaly hledat rytmus. Zalétla pohledem k baru a viděla, že se na ni všichni dívají a tleskají. Byl tady každý, koho ve městě znala a ona měla pocit, jako by tančili s ní.

Zavřela na okamžik oči, pohupovala se a poslouchala přitom drnčení kytary. Měla bych být za tu slavnost vděčná, pomyslela si. Vždyť se to celé konalo kvůli ní.

Podívala se na stěnu za barem. Visela tam velká, dvacet let stará Amyina fotka z doby, kdy měla sedm. Byla zvětšená z vybledlého polaroidu, a tudíž poněkud neostrá. Amyin široký úsměv s mezerami po vypadlých zubech a radostná nálada z něj však přímo zářily. Měla světle hnědé vlasy po ramena a na krku barevný náhrdelník z korálků. Když jste přišli dostatečně blízko, mohli jste jednotlivé korálky rozeznat: fialového delfína, růžovou kachničku…

Byla to Susanina oblíbená fotka. Pořídila ji jen pár dní předtím, kdy Amy zemřela.

Terri jí pošeptala do ucha: „Támhle je Evan.“

Susan uviděla, že se k nim tanečním krokem blíží Evan Mullens. Evanovi bylo sedmapadesát, o dva roky více než jí, a byl čerstvě rozvedený. Minulý rok se vrátil do města, aby vedl Adirondackou lidovou školu, a Susan se mu zřejmě líbila. Nejméně jednou týdně k nim chodil na večeři a flirtoval s ní, a Terri tvrdila, že kdyby ho Susan jen trochu povzbudila, pozval by ji na rande.

Navíc byl docela pohledný. Ale Susan v těchhle věcech vyšla ze cviku, stejně jako v tanci. A tak když uviděla Evanův široký úsměv a červeně kostkovanou košili, věnovala mu jen letmý úsměv a sklopila oči.

Najednou si všimla, že stojí před svou matkou, která seděla u nedalekého stolu, popíjela pivo a kývala hlavou do rytmu. Lenora na ni zamávala, pak se naklonila přes svou láhev s kyslíkem a zakřičela, aby přehlušila hudbu: „Prima party, co?“

No jasně, prima party. Susan proti své vůli cítila, jak ožívá těžká masa vzteku pohřbená v její hrudi. To, co se stalo Amy, byla mámina vina –

Ne. Nech to být.

Skladba skončila zaduněním bicích a několika údery do kytarových strun a všichni se rozjásali. Johnny, vrásčitý, dlouhovlasý frontman, poděkoval za potlesk smeknutím fialového kovbojského klobouku a hlubokou úklonou. Nebyl to ten nejlepší zpěvák na světě, ale rozhodně to byl „fešák“, jak by řekla Lenora.

Zavolal: „Tak jak se dneska večer bavíte?“

Dav výskal a pokřikoval a Johnny se zeširoka usmál. Ale pak zvedl ruce. „Ovšem jak všichni víte,“ řekl, „tahle akce není jen o zábavě.“

Lidé ještě nebyli připraveni přeladit se na vážnou notu, a tak se ozvalo pár dobrosrdečných zabučení. „Zmlkni a zpívej!“ zakřičel z parketu nějaký opilec.

Johnny pokračoval. „Dneska večer máme vznešenější cíl.“

Teď už ztichli všichni. Opilý chlapík dál nespokojeně hulákal, ale někdo ho loktem šťouchl do boku a on zmlkl uprostřed výkřiku.

„A právě proto,“ pokračoval Johnny a sundal mikrofon ze stojanu, „bych rád na pódium pozval Susan Lentigovou, Amyinu mámu.“ Susan nerada mluvila na veřejnosti, ale od dcerčiny smrti to dělala tolikrát, že si zvykla. A tak si uhladila tmavě hnědé vlasy, narovnala brýle a cestou k nízkému pódiu určenému pro kapelu se pro uklidnění zhluboka nadechla. Teď už ji móda nezajímala tak jako před léty, ale byla ráda, že ji matka přemluvila, aby si oblékla pěknou žlutou sukni a trochu se namalovala. Vystoupala dva schody, vzala si mikrofon z Johnnyho ruky a lidé jí uctivě zatleskali. „Nazdar, všichni,“ řekla, ale rty přitom měla tak blízko mikrofonu, že se ozval skřípavý zvuk zpětné vazby. Viděla, jak sebou její matka trhla.

Johnny k ní vykročil připraven pomoci, ale ona věděla, co dělat. O pár centimetrů mikrofon oddálila a začala znova. „Nazdar, všichni.“ Tentokrát to fungovalo.

Zadívala se do davu. Některé z těch lidí znala celý život. Byli tu v době jejího dětství, když se vdávala, i když se stala ta tragédie. Mnozí z nich jí při pátrání po Amy pomáhali prohledávat okolní lesy.

A teď jí pomáhali znova. Každé pivo, které bar toho večera prodal, jí pomůže o příštím víkendu zaplatit cestu do věznice v Severní Dakotě.

„Vám všem, jednomu každému z vás, bych ráda poděkovala, že jste dneska přišli,“ řekla. Podívala se na reverendku Mary Parsonsovou, teď asi šedesátiletou, která seděla u stolu s několika dalšími ženami. Celý rok potom, co se to stalo, jí každý týden posílala teplé jídlo. „Ráda bych poděkovala všem z církevního společenství…“

Reverendka Parsonsová vážně přikývla a jedna z žen si papírovým kapesníčkem osušila oči. Susan se rychle podívala jinam. Teď se nesměla sesypat. Musela dokončit svou řeč. „A také všem těm úžasným ženám, které mi dneska pomáhaly roznášet večeře…“

Terri, ještě stále na tanečním parketu, vykřikla: „Máme tě rádi, Susan!“ Když Amy zemřela, byla Terri teenagerka a občas Susaninu dcerku hlídala.

Susan se na ni usmála a pokračovala: „A také mým báječným sousedům…“

Tom a Stacy, kteří bydleli v karavanu ve stejné ulici a pomáhali jí chystat dřevo, jí ukázali palce vztyčené vzhůru.

Pak se podívala na svou mámu. Věděla, že se její matka kvůli tomu, co udělala, už tak natrápila víc než dost a nezasloužila si ten slepý vztek, který vůči ní Susan občas cítila. „… a taky mojí mamince Lenoře.“

Lenora milovala pozornost daleko víc než Susan, a navíc už něco vypila. Celá se rozzářila a zamávala všem kolem. „Ale ze všeho nejvíc,“ pokračovala Susan, „bych ráda poděkovala Amyiným nejlepším kamarádkám, Sherry, Kate a Sandy za to, že do Amyina života vnesly radost v době, kdy ještě žila, a nikdy na ni nezapomněly.“

Tři mladé ženy ještě pořád stály na tanečním parketu a držely se za ruce. Táhlo jim pomalu na třicet, měly práci, muže, děti.

Měly své životy.

Měly všechno, co Amy neměla.

Susan ty čtyři stále viděla, jak to léto předtím, než Amy zemřela, nacvičovaly na jejich verandě tanečky na skladby Gartha Brookse. Ony to zřejmě cítily stejně, protože se rozplakaly.

Susan se od nich odvrátila a zadívala se na velkou dceřinu fotografii za barem. „Věřím, že Amy je dnes večer s námi,“ řekla.

Na snímku Amy chyběl jeden z předních zubů. Zoubková víla jí pod polštář strčila dva dolary tu noc předtím, než byla unesena.

Susan se obrátila zpátky k davu. „Uběhlo dlouhých dvacet let. Ale teď, za pouhých sedm dní, příští sobotu v pět odpoledne, se Amy konečně dočká spravedlnosti. Budu u toho, v Severní Dakotě, až ten odporný Netvor –“ Susanin hlas nabral na zuřivosti a síle, „který znásilnil a zavraždil moji dceru, bude poslán tam, kam patří, do pekla, a moje Amy bude moci konečně spočinout v pokoji.“

Susan chvíli přemýšlela, pak si uvědomila, že už nemá co dodat, a řekla jen: „Děkuji vám všem.“ Vrátila mikrofon Johnnymu, sestoupila z pódia a zamířila zpátky ke svému stolu.

V žilách jí stále koloval adrenalin z veřejného proslovu. Chladnou, tvrdou dřevěnou podlahu pod chodidly ani necítila.

Minula Sherry, Kate a Sandy, a ony ji jedna po druhé objaly. Pomalu, ale jistě se začal sálem rozléhat potlesk. Ti, kdo zatím seděli, vstali. Několik lidí zvedlo dlaň, aby si s ní pláclo, což jí připadlo nevhodné, ale podvolila se a plácla si s nimi. Opilý chlápek na parketu si s ní plácl tak silně, až se zapotácel a upadl.

Johnny odložil mikrofon, aby i on mohl zatleskat. Pak ho znova uchopil a řekl: „Nezapomeň pořídit nějaké fotky, Susan, protože my všichni chceme vidět, jak se ten odporný zmetek smaží.“

Nějaká žena vykřikla: „No jasně, sakra!“ a všichni jí hlasitě přizvukovali. Jonny pokračoval. „Je nás tady dneska večer asi stovka a všichni jsme si koupili piva, co hrdlo ráčí –“

„Kurva, to ne!“ zahulákal ten opilec.

„… a díky tomu máme víc než dost, abychom Susan zaplatili její cestu. Ale do Severní Dakoty je to velká dálka a já čirou náhodou vím, že její starý Dodge Dart potřebuje nové gumy. A taky něco stojí hotel a takové věci.“

Smekl svůj velký kovbojský klobouk. „A tak i když teď všichni zažíváme těžké časy, zkusme všichni pro tenhle odvážný cíl udělat ještě něco víc.“

Vložil do klobouku dvacetidolarovou bankovku a podal ho muži vedle sebe. Zatímco klobouk koloval a plnil se penězi, kapela začala hrát pomalou baladu, kterou Johnny napsal minulý týden právě pro tuto příležitost. „Má největší lásko, moře trápení,“ zpíval. „Všechny ty roky slzy nezmění…“

Konečně si Susan dovolila plakat. Skrz slzy se podívala na všechny ty lidi, kterým na ní záleželo a kteří se tady sešli, aby jí pomohli. Společně s matkou neměla na účtu víc než sto dolarů, ale teď bude moci odjet na popravu. Doufala v tento den tak dlouho, že už skoro zapomněla, jaký býval život, než se to stalo.

Ztratila tehdy nejen dceru, ale i manžela, spřízněnou duši, jediného muže, kterého kdy milovala.

Reverendka Parsonsová s ní několikrát mluvila o odpuštění. Ale Susan na nějaké odpuštění kašlala.

Možná kdyby ten Netvor – nikdy mu neříkala jménem, takovou čest mu nehodlala dopřát – někdy požádal o odpuštění, kdyby přestal lhát a tvrdit, že Amy nezabil, možná by vůči němu cítila i něco jiného než čirou, palčivou nenávist.

Sevřela ruce do pěstí. Netvor byl u toho, když Amy vydechla naposled. Teď Susan uvidí, až naposledy vydechne on. Postaví se co nejblíž oknu, aby její tvář byla to poslední, co v životě uvidí, a ona se bude dívat, jak umírá. Když se usadila ke stolu, přišla za ní Lenora. Jednou rukou za sebou táhla kyslíkovou láhev a v druhé držela pivo. „Pěkný projev,“ ocenila. „Dáš si ještě pivo?“

Bože, její máma fakt neměla špetku taktu. Ale když se nad tím zamyslela, pivo by si ještě dala. „Dám, díky,“ řekla.

Zatímco pila dlouhými doušky, přemýšlela, jak se bude cítit v sobotu večer, až Netvor dostane, co si zaslouží. Bude se konečně schopná přenést přes to, co se stalo, a „jít dál“, jak jí pořád radila máma?

Věděla, že má pravdu. Bylo jí tehdy teprve pětatřicet. Mohla se znova vdát, mít novou rodinu. Bohužel vlastní děti už mít nemohla, ale mohla by nějaké adoptovat, nebo se starat o nevlastní. Bůh ví, že rozvedených mužů, kteří se o ni během let ucházeli, se v Lake Luzerne našlo víc než dost. Evan rozhodně nebyl první.

Susan si však nedokázala pomoct. Občas měla pocit, že se nemůže nadechnout, jako kdyby kouřila jednu cigaretu za druhou. Ale možná ji jen dusil žal a pocit viny. Z nějakého důvodu pro ni ani po dvaceti letech nebyla ta věc uzavřená. V hloubi duše se jí usadil pocit, který sama nedokázala pojmenovat a který nedával smysl – totiž že ohledně vraždy své dcerky něco přehlédla, a kdyby si toho všimla včas, mohla tomu zabránit.

Ale co jí uniklo? Co měla udělat?

Psychiatr z nemocnice v Albany tvrdil, že je to běžné: v případě takovýchto nesmyslných tragédií si lidé často vymyslí scénář, podle kterého to všechno není jen náhoda, ale důsledek jejich vlastních činů. Pro někoho je přijatelnější prožívat pocit viny než bezmoc a ztrátu kontroly nad tím, co se jim přihodilo.

Psychiatrova slova jí však úlevu nepřinesla. Přehrávala si tu tragédii znova a znova skoro každou noc.

Zatímco Susan pila své pivo, hlavou jí proběhl – znova – poslední týden její dcery na tomto světě.

Kapitola tři

Neděle 7. dubna, před dvaceti lety

Susan a Amy se ze své korálkové a zmrzlinové výpravy vrátily krátce po páté. Danny je předběhl – byl už doma a díval se v televizi na Celtics.

„Nazdar, holky!“ vstal a pozdravil je, a Susan okamžitě poznala, že se ta prohlídka domu vydařila. Svlékl si sako, ale pořád měl na sobě světle modrou košili s rozhalenkou. Věnoval jí ten svůj sebevědomý úsměv a ona si poprvé po mnoha týdnech uvědomila, jak je sexy.

S Dannym byli spolu od jeho druhého ročníku na střední, kdy byl talentovaným obráncem ve fotbalu a skvělým baseballovým nadhazovačem. Na prvním rande si šli zaplavat na Fourth Lake a ona si ještě pořád pamatovala, jak se jí zatajil dech, když si sundal tričko. I teď se udržoval v kondici pravidelným cvičením v corinthské Ymce.

Susan věděla, že jsou krásný pár. Sama ušla několik kilometrů denně, dokonce i v zimě, a to jí společně s obsluhováním v bistru pomohlo vrátit se na předtěhotenskou váhu. Měla talent najít v second handu šaty, které jí slušely, a dopřála si jednu rozmařilost: barvení vlasů v salonu Country Girls.

Amy přiběhla k Dannymu a začala poskakovat. „Tati, máme ty nejkrásnější korálky. Ta paní v obchodě říkala, že jich mají sto tisíc.“

„No páni,“ vydechl Danny, popadl Amy do náruče a objal ji. „To je opravdu hodně.“

Amy se vykroutila z Dannyho sevření, aby mohla vyskládat korálky na stůl v obýváku. Susan ho políbila na uvítanou. „Tak jak to šlo?“

Danny zvedl pěst ve vítězném gestu. „Měli jsme čtrnáct lidí, z toho tři vážné zájemce. Vsadím se, že nejméně jeden z nich mi do zítřejšího rána udělá nabídku.“

„To je skvělé! Co kdybych upekla kuře, abychom to oslavili?“

„Chceš vidět moji růžovou kachničku, tati?“ ozvala se Amy.

Amy mu ukazovala korálky, zatímco Susan připravovala večeři. Kuřecí stehna na citronu a česneku pekla v troubě něco přes hodinu, přesně jako to měl Danny rád. Večer před svatbou jí Lenora řekla: „S muži je to jednoduché. Stačí je nakrmit a jsou spokojení.“ Byla to ta nejlepší rada, kterou jí kdy matka dala.

Společně prožili i těžké chvíle. Susan do svých třiceti dvakrát potratila. Když se jí narodila Amy, malý zázrak, dozvěděla se, že má nevratně poškozené děložní hrdlo a že už nikdy nebude moci mít další děti.

Jejich manželství však přežilo jak Susaniny zdravotní problémy, tak i nejistotu provázející Dannyho kariéru. Míval dny, kdy byl z práce otrávený, tvrdil, že měl raději jít na práva, místo aby se spokojil s místem realitního agenta, a měl tendenci se na Susan utrhovat. Ale ona věděla, že brzy bude jako dřív.

Stál při ní v těch hrozných měsících po potratech. Nosil jí litry a litry čokoládovo-mandlové zmrzliny a brával ji na sněžný skútr, aby ji rozptýlil. Občas jezdil rychleji, než jí bylo příjemné, ale trocha vzrušení nejspíš byla přesně to, co v tu chvíli potřebovala.

„Večeře je hotová!“ zavolala. Danny a Amy závodili, kdo bude u stolu první. Všichni si dali dvojitou porci kuřete s bramborami a Amy obšťastnila rodiče dlouhým, komplikovaným příběhem o malém puštíkovi, který rád jedl hady, ale jen ty zlobivé. Susan zachytila Dannyho pohled a oba se na sebe usmáli.

Po večeři se Susan pustila do nádobí a Danny s Amy si hráli s panenkami a pak spolu zápasili na podlaze obýváku. „Já ti ukážu!“ vrčel Danny a Amy pištěla a předstírala, že se bojí. Susan byla šťastná, že jsou si její manžel a dcera tak blízcí. Škoda že jsem tohle nezažívala se svým otcem, pomyslela si. Susanin táta pracoval v papírnách a domů chodil unavený. Vždycky zamířil přímo do obýváku na pohovku, kde do sebe kopl několik piv a pak se díval na zápas. Zemřel na infarkt, když bylo Susan teprve deset. Její máma pak nastoupila na místo recepční v zubařské ordinaci a začala si „užívat života“, jak tomu říkala. Scházela se s různými muži, ženatými i svobodnými. Susan chápala, že matka má právo na vlastní život, ale viděla, že si Lenora, zvlášť když se napila, vybírá podivné typy. Byl to jeden z důvodů, proč se Susan sama alkoholu raději vyhýbala.

Kousla se do rtu, a zatímco seškrabávala připečenou mastnotu z plechu, myslela na to, co se stalo před dvěma dny. Lenora hlídala Amy. Společně si vyrazily na zmrzlinu v doprovodu Lenořina nejnovějšího přítele. Když se Amy vrátila domů, označila dotyčného za „blbouna trapného“.

„Pořád mi říkal ‚princezničko‘,“ prohlásila Amy. „Třeba ‚ahoj, princezničko‘. A pak mi sahal do vlasů. Fuj!“

Susan si o tom musela a matkou promluvit. Amy by neměla trávit čas s Lenořinými známostmi, zvlášť pokud se s nimi necítila dobře. Susan ten nepříjemný rozhovor odkládala od čtvrtečního večera. Zavolám mámě hned teď, rozhodla se.

Než však stačila domýt nádobí, Danny se zavřel do pracovny, odkud rozesílal e-maily klientům a prohlížel realitní portály. Internet blokoval telefonní linku celou další hodinu a Susan se tak nakonec nemohla s Lenorou spojit.

Ale to nevadilo. Práce na počítači byla pro Dannyho podnikání důležitá. A možná bude lépe, když odloží ten rozhovor na zítřek. V neděli večer, před koncem víkendu, nebývala Lenora v nejlepším stavu.

Susan si proto sedla s Amy ke kuchyňskému stolu a společně navlékaly korálky. Pro náhrdelník té velikosti, jakou si Amy přála, mohly použít jen padesát korálků, a tak strávily spoustu času vybíráním těch správných.

„Delfín a kachna musí být vedle sebe, protože se budou brzy brát,“ prohlásila Amy.

„To dává smysl,“ přikývla Amy. „A co modrý jednorožec?“

„No, ten by měl mít z obou stran žluté korálky. Nebo možná červené. Co myslíš, mami?“ zeptala se Amy a svraštila obočí, jako by na tom záležela budoucnost vesmíru.

Susan se usmála a pohladila Amy po vlasech a cítila přitom, jaké je to štěstí, přivést na svět tak nádherné stvoření.

Společně navlékaly korálky, dokud se nesetmělo.

Kapitola čtyři

Neděle 28. listopadu, současnost

Zábava v Crow Baru skončila po půlnoci. Susan stála venku v chladném adirondackém větru, všem děkovala, objímala je a vnímala jejich přátelství a vřelost.

Ale pak bylo načase jet domů. Susan s matkou nasedly do stařičkého Dodge Dartu a Terri se s ní přišla naposledy rozloučit. „Dobře se bav!“ křikla Terri do okýnka. „Zlomte vaz!“ Susan si uvědomila, že je to zvrácený vtípek na tu popravu, a jen s úsměvem přikývla.

O pět minut později byly Susan a Lenora zpátky ve svém domě. Byl to pořád tentýž útulný třípokojový dům kousek od státní silnice, kde Susan před lety bydlela s Dannym a Amy. Vystoupily z auta a vykročily po příjezdové cestě k domu. Lenora za sebou táhla vozíček s kyslíkovou láhví a Susan nesla velký igelitový pytel plný peněz z dnešní akce.

„Páni, vypadá těžký,“ poznamenala Lenora. „Kolik myslíš, že tam je?“

„Hodně,“ odpověděla Susan. Na schodech před dveřmi se maličko zapotácela. Cítila se vyždímaná jako citron. Ale večer se vydařil a vybralo se daleko víc peněz, než čekala.

Odemkla a společně vešly dovnitř. Když se ocitly na prošlapaném koberci v obýváku, Lenora prohodila: „K čertu s tou popravou. Měla bys odjet na Floridu a užívat si na pláži.“

Ale ne, už zase? Lenora se jí celé měsíce snažila účast na popravě vymluvit. Susan věděla, že to máma nemyslí zle – jen se bála, že osobní setkání s Netvorem znovu oživí staré rány.

A tak spolkla podrážděnost a odpověděla jakoby nic. „O Floridě nic nevím, ale cestou se možná stavím u Niagarských vodopádů.“

Sama si nebyla jistá, jestli to myslí vážně, ale Lenora se toho okamžitě chytila.

„To bys měla. A taky se běž podívat na Mount Rushmore. Určitě to stojí za vidění.“

Vešly do kuchyně a Susan rozvázala pytel s penězi. Lenora odnesla ze stolu konvičku na mléko ve tvaru kachničky a kachničkový stojan na ubrousky, aby na stole udělala místo na peníze. Byla to jedna z věcí, na které se ty dvě shodly – neopomněly jedinou příležitost připomenout si Amyinu zálibu v kachničkách. Kdykoliv Susan nebo Lenora objevily na blešáku nějakou kachnu, byla jejich.

Susan vysypala bankovky na stůl a ohromeně zamžikala. Ještě v životě neviděla tolik peněz, dokonce ani o sobotním večeru při oslavách Dne nezávislosti.

Lenora popadla bankovky do hrstí a zvedla je k nosu. „Páni, to je skvělá vůně. Nejradši bych je snědla.“

Susan zvedla několik zatoulaných bankovek ze země. „Měly bychom je roztřídit na hromádky.“

Začaly dělat hromádky jedno, pěti a desetidolarovek, tu a tam se našla i dvacka. Rampelník, jejich starý šedý kocour, si mezitím v koutě u sporáku olizoval packy.

„Víš co, když máš tolik peněz,“ začala Lenora a Susan se připravila na další vlnu nevole, protože dobře věděla, co bude následovat, „můžeš letět letadlem.“

Lenora byla posedlá úzkostnou představou, že Susan cestou do Severní Dakoty havaruje. Jistě, zatím nikdy tak dlouhou cestu nepodnikla, ale řídila obstojně. Máma by se měla uklidnit!

Susan však dobře věděla, proč je Lenora tak starostlivá. Máma se pořád snažila napravit, že nechránila Amy tak, jak ji chránit měla.

„Zpáteční letenka by stála osm set čtyřicet dolarů,“ řekla Susan tak trpělivě, jak jen dokázala.

Lenora ukázala na hromádky bankovek. „Před tebou leží peněz víc než dost.“

„Jo, ale potřebuju taky peníze na motel v Severní Dakotě. To dělá devadesát za noc, a navíc peníze na jídlo. A taky ti chci nechat padesát dolarů, abys měla nějakou rezervu na další týden.“

„Já peníze nepotřebuju, budu v pohodě.“

Susan neodpověděla. Obě moc dobře věděly, že za pár dní musí Lenora nakoupit další jídlo, a to ji bude rozhodně stát víc než padesát dolarů.

„A nemůžeš to letadlo zaplatit kreditkou?“ zeptala se Lenora.

Susan zaťala zuby. Má snad matka problémy s pamětí, nebo je jen paličatá? „Překročila jsem limit, mami, říkala jsem ti to.“ Vzala z parapetu gumičky, stáhla jimi balíčky dolarovek a pětidolarovek. Balíčky s deseti a dvacetidolary byly menší, proto je sepnula kancelářskými sponkami.

„Nelíbí se mi, že pojedeš autem tak daleko na sever. Co když bude sněžit?“

„Vždyť mi pořád říkáš, že se mám trochu víc odvázat.“

„Jo, ale ne takhle. Nechci, aby ses trmácela takovou dálku po dálnici. A tvojí noze se těch skoro dva a půl tisíce kilometrů v autě taky líbit nebude.“

Tak dost. Susan se narovnala a zpříma se podívala Lenoře do očí. „Mami, na smrt toho chlapa čekám dvacet let. Pokud by mi v tom moje noha bránila, uříznu si ji a stejně pojedu.“

Lenora si Susan chvíli prohlížela a pak zavrtěla hlavou: „Měla by ses znova vdát.“

Susan obrátila oči v sloup. „Jasně, mami.“

„Jen nekoulej těma svýma hnědýma očima. Jsi pořád moc hezká. Není správné, že se zavíráš.“

„Řekla jsem ‚jasně‘.“

Ale Lenora toho nenechala. „A co ten Evan? Je to fešák, ne? Co říkáš?“

„Nevšimla jsem si,“ odpověděla Susan a uvědomila si, že mluví jako puberťák. Vstala od stolu, prohledala zásuvky a posbírala všechny kancelářské sponky, co našla.

Možná to nebyl zas tak dobrý nápad bydlet s Lenorou. Ale dělala si o ni starosti, když ji nechávala samotnou, a kromě toho neměly tolik peněz, aby mohly vydržovat dva domy.

Lenora pokračovala: „Měla bych ti zastřihnout vlasy. Trochu zkrátit ty šediny.“

Jedno musela Susan mámě nechat: nikdy se nevzdávala. Sepnula dvacetidolarovky a společně s ostatními bankovkami je zastrčila hluboko do vnitřních kapes svého obnošeného vlněného kabátu. Pak vstala. „Zítra je velký den. Jdu spát a ty bys měla taky.“

„Kdepak. Musím dodělat ten tvůj šál.“ Lenora vytáhla své pletení. Pletla pro Susan zářivě tyrkysovou šálu, aby si ji mohla vzít na sebe, až vyrazí na cestu.

„Tak jo, dobrou noc, mami.“

„Dobrou noc, děťátko.“

Susan zamířila do postele, do stejné ložnice, ve které kdysi spali s Dannym. Máma spala v Dannyho pracovně, protože Amyin pokoj byl pořád plný dětských věcí. Na polštáři se objímali dva králíčci stejně jako toho rána, kdy zmizela. Susan si slíbila, že Amyin pokoj nevyklidí dřív, než bude její vrah mrtvý. Lenora tvrdila, že je to hloupost, ale Susan trvala na svém.

Následujícího rána se vzbudila v pět třicet a už nedokázala usnout. Udělala si kávu a pak se rozhodla, že vyrazí na cestu o něco dřív.

V tichu rozbřesku se rozhlížela po domě, z něhož měla brzy odjet. Když si šla pro mléko do kávy, zrak jí ulpěl na dveřích od ledničky. Byly pokryté fotkami Susan, Lenory a Amy v průběhu let: společné bruslení na Buttermilk Falls, plavání v jezeře. Na jedné z fotografií držely dvě malé barevné dýně, které vypěstovaly na zahrádce, a v úrovni očí visela fotografie Susan a Amy o Halloweenu – měly na sobě stejné princeznovské šaty a šklebily se do objektivu.

O něco blíž spodnímu okraji visely Dannyho fotky. Susan vždycky posmutněla, když se na ně podívala, ale někdy se i usmála: ona a Danny, jak spolu loví ryby na ledu na Lake George – nebyl to zrovna její šálek kávy, ale nakonec ji to docela bavilo –, svatební cesta v Bar Harbor v Maine. A pak její oblíbená fotka z porodnice z toho dne, kdy se narodila Amy. Susan držela Amy v náručí a Danny líbal její dokonalé malinké prstíky.

„Dobré ráno, zlatíčko,“ pronesla Lenora. Susan viděla, jak její matka vchází do místnosti, za sebou táhne svou kyslíkovou láhev a v ruce pyšně drží nový šál. „Tak, tady to máš, je to hotové.“

O dvě hodiny později, když byla Susan sbalená a připravená k odjezdu, jí Lenora omotala šálu kolem krku. Podívala se na sebe v zrcadle v obývacím pokoji. Měla na sobě starý šedý kabát, tmavě modrý svetr, seprané džíny a boty, které byly nové někdy před osmi lety. Díky zářivě tyrkysovému šálu však vypadala veseleji.

Dokonce měla pocit, že se pouští do nějakého velkého dobrodružství.

Pravda, bylo poněkud zvrácené smýšlet o účasti na popravě jako o dobrodružství.

Sledovala, jak jí matčiny kostnaté ruce protkané žilkami upravují šál, a připomněla si její lásku a péči. Lenora nebyla dokonalá a bůh sám ví, že udělala obrovskou chybu. Ale byla to dobrá máma.

„Díky, mami. Je nádherná.“

Matka se rozzářila. Pak řekla: „Přichystala jsem ti pytlík s buráky a kousky čokolády. A taky ty slazené brusinky, co máš tak ráda.“

Susan by byla raději, kdyby máma ty peníze ušetřila a koupila za ně základní potraviny pro sebe, ale opáčila jen: „Díky, mami.“

„Dala jsem ti je do kabelky. A taky jsem ti vyrobila tohle, vezmi si to s sebou.“ Lenora zamířila k lednici, na které stála malá lahvička s rozprašovačem. Byla v ní nějaká červená tekutina. Uchopila ji a podala Susan.

„Co to je?“ zeptala se Susan a zvedla lahvičku k očím.

„Opatrně! To je pepřový sprej.“

Susan rychle odtáhla lahvičku co nejdál od sebe.

Bože, máma se doopravdy zcvokla. „To jako vážně?“

Lenora přikývla. „Extra silný. Červený pepř a technický líh.“

Susan nevěřícně zvedla obočí. Lenora se zatvářila dotčeně. „Hele, tam venku se potlouká spousta vagabundů.“

Susan se rozhodla, že se nebude hádat. Co kdyby ji potkala nehoda a tohle je naposled, co svou mámu vidí? Nebo co když Lenora dostane infarkt, zatímco ona bude pryč? Susan se už poučila, že nic nemá považovat za samozřejmost. „Díky,“ řekla a strčila pepřový sprej do kabelky.

Pak odtáhla svůj kufr s napůl rozbitým zipem přes zablácený štěrk ke svému autu a naložila ho dovnitř. Nemohla uvěřit, že se konečně vydává na tuhle cestu. Matka vyvezla před dům svou láhev a pozorovala ji. Susan odložila kabelku na přední sedadlo.

Byla připravená odjet. Byla víc než připravená.

„Měla bych být zpátky příští týden ve středu,“ řekla Lenoře. „Přichystala jsem ti prášky na dva týdny.“

„Volala jsi Dannymu?“ zeptala se Lenora.

Susan se právě chystala zabouchnout kufr auta, ale zarazila se a podívala se na mámu. Měla pocit, že se jí na to chce zeptat už několik dní, ale bojí se, aby ji nenaštvala.

Lenora vystrčila bradu ve snaze zamaskovat svou nejistotu bojovností. „Tak volala?“

Susan pokrčila rameny. „A proč?“ Nechtěla, aby máma věděla, jak moc na Dannyho v poslední době myslí, zvlášť když Nejvyšší soud zamítl poslední odvolání Netvora a konečně bylo jasné, že se poprava uskuteční.

„Víš, Amy byla i Dannyho dcera,“ řekla Lenora. „Není jeho vina, že jste se rozešli.“

„To jsem nikdy netvrdila.“

„Možná nebyl dokonalý, ale byl to dobrý chlap. Vy dva jste prostě od osudu dostali hodně blbé karty.“

Legrační, před malou chvilkou si Susan myslela o Lenoře přesně to samé: nebyla dokonalá, ale takovou smůlu si nezasloužila. Susan najednou cítila, jak jí těžkne hlava, i když bylo ještě pořád ráno. Zabouchla kufr. „Musím jet.“

Přistoupila k matce, maličko se zamračila, když si všimla jejího zhrouceného postoje, a napadlo ji, jak strašně moc sešla. Ale pak se usmála.

„Čemu se směješ?“ utrhla se na ni Lenora, zjevně připravená se znova urazit.

„Ale ničemu.“ I když máma vypadala sešle, nijak by ji nepřekvapilo, kdyby si na některou noc, zatímco bude Susan pryč, přivedla domů nějakého „fešáka“. „Poprosila jsem Terri, aby na tebe dohlídla.“

Sklonila se a Lenoru políbila. Máma ji vřele objala. „Zlato, když budeš unavená, tak někde zastav.“

„Určitě, mami. Slibuju.“

Nastoupila do auta, zhluboka se nadechla a šlápla na plyn, doprovázená oblakem černých zplodin z výfuku vyrazila na cestu. Ve zpětném zrcátku viděla, jak jí matka mává na rozloučenou, a zamávala jí taky.

O blok a půl později, na rohu křižovatky se silnicí 9N, minula bývalý motel Usedlost. Potěšilo ji, že tohle útočiště darebáků a podivných existencí skončilo. Teď to byl shluk budov určených k postupné zkáze se zabedněnými okny a cedulí Na prodej, která před objektem visela už pět let.

Zahnula doleva na 9N a pokračovala dál. Ranní nebe bylo temně šedé a všechny stromy, které během zimy mohly ztratit listí, o ně už přišly. Zatímco řídila, snažila si vzpomenout, kdy naposledy odjela z Lake Luzerne na déle než jeden a půl týdne. No páni, že by o svatební cestě?

Ta myšlenka ji rozesmutnila. Možná by se tento týden opravdu měla zastavit u Niagarských vodopádů a Mount Rushmore.

Zahnula do Mlýnské ulice a minula malou knihovnu, kde společně s Amy sedávaly a četly knihy o Amelii Bedeliové. Minula starou kuželnu, kde se s Dannym poprvé políbili. Ten polibek začal jako rychlá pusa na tvář, když jí gratuloval k dobrému hodu, a než skončil, ona i Danny věděli, že jsou spojeni už napořád.

Pak minula presbyteriánský kostel, kde každý týden zpívala ve sboru a snažila se věřit v boha. Ale aspoň měla ráda tu hudbu. Ve středu města projela kolem Reality Lake Luzerne, kde pracoval Danny. Pak zastavila u Rozellova autoservisu a benzinky v jednom.

Clarence Rozelle vyšel ven, aby ji pozdravil. Byl to muž těsně před padesátkou, s dlouhými vousy a přemýšlivýma očima. Danny jí kdysi řekl, že Clarence byl skvělý šachista a že vyhrával turnaje od Albany po New York. Susan si kolikrát říkala, proč v životě nedokázal víc než vést tenhle malý podnik.

Možná byl stejný jako ona – nedokázal opustit domov.

„Chystáš se na cestu?“ zeptal se a otíral si přitom ruce do hadru, který si přinesl s sebou.

Přikývla. „Určitě by to chtělo nové gumy a výměnu oleje.“

Clarence se podíval na kola. „Jo, tyhle dvě jsou hodně špatné.“ Přešel na druhou stranu auta. „A tyhle jsou už úplně sjeté. To musí být ta špatná geometrie, jak jsme o tom mluvili.“

„No jo.“ Podvozek Dodge Dartu posledních osmdesát tisíc kilometrů nějak zlobil, ale oprava by stála přes tři stovky jen na náhradních dílech, plus práce.

„Dobrá, tak se na to podíváme.“

Susan se usadila v čekárně a začala si číst o hollywoodských hvězdách ve dva měsíce starém časopise My. Nejednou ji napadlo, že ten časopis by se měl jmenovat Oni, ne My, jelikož si byla naprosto jistá, že ona sama s těmi lidmi nemá naprosto nic společného.

Asi po půl hodině se Clarence vrátil. „Tak, máš to hotové,“ prohlásil.

Sáhla do kapsy kabátu a vytáhla sepnutý svazek dvacetidolarovek. „Co ti dlužím?“

„Nic.“

Nevěřícně se na něj podívala.

„Vážně nic. Pamatuju si na tvoji dcerku. Bylo to zlaté děcko.“

Susan zvlhly oči. „Děkuju.“

„Rádo se stalo. Myslíš, že tam uvidíš Dannyho?“

„Nevím,“ odpověděla. Byla to pravda. Neměla tušení, jestli Danny na té popravě bude.

Doufala však, že ano. Ať už se za oním zázrakem zvaným „uzavřená minulost“ skrývalo cokoliv, bála se, že se jí nedobere, pokud při tom Danny nebude stát po jejím boku. Tuhle strašlivou ztrátu utrpěli společně a společně ji museli překonat. Uplynulo už devatenáct let, co ho viděla naposled, ale možná je tenhle týden zase dá dohromady, přinejmenším jako přátele.

„Tak pokud Dannyho uvidíš, pozdravuj ho. Bůh žehnej vám oběma.“

„Děkuji, Clarenci.“

Susan se vrátila na silnici 9N a zamířila z města. Dva a půl tisíce kilometrů přede mnou, pomyslela si.

Minula Crow Bar, před kterým ve větru vlál napůl utržený plakát „Večer pro Amy Lentigovou“. Za pět kilometrů už projížděla Corinthem. Ve středu městečka přijela k bistru U Molly. V hlavě se jí znovu začaly přehrávat staré vzpomínky. Právě tady to pro Susan všechno začalo.

Kapitola pět

Pátek 12. dubna, před dvaceti lety

Susan byla v kuchyni a chystala se odvézt Amy do školy, když jí z bistra zavolala Molly.

„To jsem ráda, že jsem tě zastihla,“ hlesla Molly. Bylo jí přes šedesát a bistro U Molly si otevřela někdy před třiceti lety, kdy papírny ještě vzkvétaly. Nějak se jí po celou tu dobu podařilo udržet podnik v provozu v časech dobrých i těch horších. Susan si jí nesmírně vážila.

„Ahoj, Molly, jsem právě na odchodu.“

„Je nějaká šance, že bys dneska vzala večerní směnu? Nancy a Eileen jsou nachlazené a já jsem už trochu zoufalá.“

Susan si to rychle spočítala. Milovala páteční večery doma s Amy, kdy hrály Monopoly nebo se dívaly na nějaký film. Na druhou stranu večerní směny před víkendem bývaly vážně dobré a peníze z dýšek by se jim teď hodily, zvlášť když z těch tří nadějných zájemců z prohlídky domu nebylo nic.

Pokud šlo o Dannyho, ten měl rád, když na něj po návratu domů čekala večeře, zvlášť na konci dlouhého týdne. Ale už oznámil, že bude pracovat do sedmi nebo osmi – chtěl připravit nemovitost na Scofield Road pro zítřejší prohlídku. Když se Danny vrátil takhle pozdě, nechtěl obvykle nic víc než krekry, sýr a pivo, se kterými se usadil u televize a díval se na basketbal. Susan tudíž klidně mohla jít večer do práce. Bylo však třeba postarat se o Amy. Proto pověděla Molly, že si musí ještě někam rychle zavolat a dá jí vědět.

Amy netrpělivě podupávala a kňourala. „Mami, přijdu pozdě.“

„Jak by se ti líbilo, kdybys dneska po škole šla k babičce?“ navrhla jí Susan.

Amy se okamžitě rozzářila a zatleskala rukama. „Budeme vyrábět náramky!“

„To se bude babičce určitě líbit,“ řekla Susan a vyťukala číslo své matky. Nemluvily spolu už tři dny, od chvíle, kdy svou matku požádala, aby svého nového přítele – Frank se jmenoval – nepouštěla k Amy. Jen doufala, že Lenora nebude pořád naštvaná.

Matka žila ani ne míli odsud v mobilheimu u 9N. Vzala to na druhé zazvonění. „Kdo je to?“ zavrčela rozespale.

„Ahoj, mami. Nevzbudila jsem tě, že ne?“

Lenora pár vteřin mlčela a nakonec řekla: „Předběhla jsi můj budík o pět minut. Co se děje? Je všechno v pořádku?“

Susan si v duchu oddechla. Byla ráda, že máma už není naštvaná. „Chtěla jsem se zeptat, jestli by sis mohla dneska odpoledne vzít Amy.“

„Jasně, není problém. Mám ji vyzvednout ze školy?“

„To by bylo skvělé. Díky, mami.“

„A nemusíš se bát. Franka nepozvu. I když se v něm strašně pleteš.“

„Děkuju, mami,“ řekla Susan.

Když zavěsila, do místnosti vešel Danny a s ním i vůně vody po holení, kterou mu Susan a Amy koupily k narozeninám. „Volala Molly. Vzala jsem dneska večerní směnu, jo? Máma vyzvedne Amy.“

Nepřítomně přikývl a začal si připravovat kávu tak, jak to měl rád. Žádný z těch zájemců o dům se už neozval, a proto byl poněkud skleslý. Susan ho chtěla rozveselit, a tak prohodila: „Přijď dneska večer k Molly. Dostaneš večeři zdarma a bude tam s tebou flirtovat jedna moc hezká servírka jménem Susan.“

Než Danny stihl odpovědět, zatahala ji Amy za ruku. „Mami, vážně přijdu moc, moc pozdě.“

Danny poprvé toho rána trochu ožil. „Byla u tebe v noci zoubková víla?“ zeptal se.

„Jo! Nechala mi celé dva dolary!“

„No páni. Ta si tě vážně oblíbila. Užij si den, Amy Dejmi,“ řekl Danny.

„Pa, táto Bláto,“ odpověděla Amy. Danny se usmál. Amy mu vždycky dokázala vykouzlit úsměv na tváři bez ohledu na to, jakou měl zrovna náladu.

Susan a Amy nastoupily do auta a odjely do školy. Cestou míjely motel Usedlost. Vždycky tam bydlelo deset až dvacet nešťastných lidí a jeden z nich byl to ráno zrovna venku, vytahoval ze svého starého, zrezivělého auta cosi jako bednu s nářadím a pohledem sledoval jejich projíždějící Dodge Dart. Měl plochou, unavenou tvář a vypadal, že si prožil těžký život. Amy na svém náhrdelníku nahmatala modrého jednorožce a řekla: „Víš, co je na jednorožcích nejlepší?“