SPOLEČENSTVO KLÍČNÍKŮ

Text © Daniela Krolupperová, 2012, 2020

Illustrations © Barbora Kyšková, 2012, 2020

ISBN 978-80-242-7321-1

Tento příběh je smyšlený. Žádná z postav děje, který se odehrává v současnosti, neexistuje. Jakákoliv podobnost se skutečnými lidmi je tedy čistě náhodná.

Příběh, který se odehrává v minulosti, je vykonstruovaný. Při zkoušení a v písemných pracích z dějepisu se držte raději faktů uvedených v učebnici, nikoliv v této knize.

Daniela Krolupperová

Moře bouřilo. Pěnící vlny smýkaly dřevěnými trupy galeon. Plachty se mocně vzdouvaly v prudkém větru. Konečně se na obzoru objevila pevnina. Ke břehům země, která dostala jméno Mexiko, přirazila conquistadorova fregata právě na Velký pátek.

Záhada prvního klíče

Řidič autobusu měl zarputilý výraz člověka, který hned po cestujících nejvíc ze všeho nesnáší cokoliv, co má kola a jezdí.

Za oknem se střídaly vesnice. Pár chalup, náves, požární nádrž. Pár chalup, náves, kaplička. Pár chalup a nic. Pro změnu. Na nebi se schylovalo k dešti a Martin tušil, že zbytek prázdnin nebude stát za nic. A to měl před sebou celý srpen.

Najednou autobus zabrzdil tak prudce, až se na cestující sesypala sprcha příručních zavazadel z odkládací poličky.

„Vypatlanče! Kams dal oči?!“ zahřměl řidič a obličej mu zbrunátněl vztekem. Sevřenou pěstí hrozil směrem k hořčicově žluté ojetině, která mu z vedlejší silnice nečekaně vjela přímo pod kola a nyní zbaběle prchala do dáli.

„Vždyť jsem mohl někoho zabít,“ otočil se vystresovaný řidič k cestujícím, kteří na podlaze sbírali zavazadla, a otřel si orosené čelo. „Jste všichni v pořádku?“

Cestující přikyvovali. Několik chlapů ho podpořilo ostrými nadávkami na adresu neznámého škůdce. Říct tohle ve škole, tak si říďa zve mámu na kobereček, pomyslel si Martin a okamžitě si zapamatoval dva zbrusu nové vulgarismy. Člověk se musí umět poučit z každé situace. Budou se hodit, pomyslel si. Sám měl krosnu v zavazadlovém prostoru, takže nemusel nic sbírat. Jen podal jedné starší ženě, která pronásledovala kutálející se květák, tašku s nákupem a uprchlou zeleninu.

Když v Rožmitále vystupoval z autobusu, na první pohled ho upoutal obstarožní chlapík s knírem. Prastrýc Došek vypadal jako oblečený omyl, tedy zhruba tak, jak si ho Martin představoval. Flanelové košili, kterou měl na sobě, táhlo na padesát, tesilové kalhoty vyšly z módy v polovině minulého století. Měl bílé vlasy, křivý nos, husté obočí a bystré tmavé oči.

„Dobrý den,“ pozdravil Martin zdvořile, když si na záda hodil krosnu a dostavil se před podsaditého muže.

„Ty jsi Martin, viď? Vítej,“ konstatoval prastrýc a přátelsky Martina poplácal po zádech. Byly to údery jak od likvidační čety. Jakmile Martin zase získal rovnováhu, vzpomněl si na mámina slova. Prastrýc pocházel ze starého kovářského rodu a chlapi v rodině měli vždycky velkou sílu, vyprávěla mu máma. Jenom nedodala, že včetně starců.

„Doba je zlá,“ prohlásil prastrýc a hbitě vykročil podél aleje na břehu Podzámeckého rybníka.

Martin přikývl. Ještě nikdy od dospělých neslyšel, že by doba byla dobrá. Jedna z mála věcí, na které se shodli všichni.

Po pár metrech cesty směrem k náměstí odbočil prastrýc doleva do úzké ulice, kterou tvořily domky těsně přilepené k sobě. Zastavil se před malým stavením sevřeným dvěma většími. Když do něj vstoupili, udeřil Martina do obličeje vlhký pach. Jak vzápětí zjistil, přední část domu sice stála v ulici, ale zadní pár metrů od potoka. Za domkem byl malý travnatý dvorek a k vodě vedlo strmé kamenné schodiště.

Dům byl vlhký a studený. Zdi měl široké, stropy nízké. V kuchyni stála kamna na uhlí, na nich kastrol s čímsi, potom dřevěná kredenc a stůl potažený podivným igelitem. Nejspíš ubrus. Martin se cítil jako na exkurzi do minulého století. Prastrýc zatopil a začal míchat jídlo.

„Pojď, chlapče,“ pokynul Martinovi. „Než se ohřeje oběd, ukážu ti to tady.“

Potom Martinovi předvedl vykachlíkovanou koupelnu s vlhkými fleky na stěně a záchod, kam zřejmě nebylo radno vůbec vstupovat. Prstem ukázal na zavřené dveře vedoucí z kuchyně.

„Tady spím,“ poznamenal a odvedl Martina do patra.

Tam byl vstup na půdu a jediný pokojík s malým oknem. Obrovská dřevěná postel, skříň, židle a stůl. Přestože nábytek byl zjevně velmi starý, působil bytelným dojmem. Vlhkost tu prakticky nebyla cítit.

„Tohle bude tvůj pokoj,“ oznámil Martinovi prastrýc. „Jestli chceš, tak se převlékni, já dám zatím na stůl jídlo.“

„Děkuju,“ odpověděl Martin a postavil krosnu na podlahu. Potom se sklesle posadil na židli. Vzpomněl si na mámino nadšení, když dostala od prastrýce pozvání pro Martina na prázdniny.

„Dostaneš se na čerstvý vzduch,“ radovala se. „Posílíš si imunitu.“

Martin tušil, že bude zázrak, když to tady ve zdraví přežije. Co všechno si člověk užene z vlhkosti, uvažoval. Alergii, astma, plíseň mezi prsty u nohou? Odvážně vstoupil do koupelny a umyl si ruce. Ani ho nepřekvapilo, že tekla pouze studená voda. Jak se ukázalo, prastrýc šetřil a zapínal bojler jen občas, ale kvůli Martinovi ho od toho večera nechal zapnutý. I když doba byla zlá.

Před jídlem odevzdal Martin prastrýci bonboniéru od mámy a vyřídil poděkování. Potom srdnatě všechno snědl. Jídlo z potlučeného kastrolu vonělo, a kupodivu i dobře chutnalo. Skládalo se povětšinou ze zeleniny a zřejmě i z uzeného masa.

„Jsem už léta vdovec,“ vysvětloval prastrýc, „a uvařit umím jen jednoduchá jídla. Snad ti to bude chutnat.“

Martin horlivě přikývl.

„S vařením můžu pomoct,“ nabídl se. „Pomůžu se vším, stačí říct.“

Prastrýc se usmál a zastříhal knírem. „Děkuji, chlapče, ale zatím se raději porozhlédni tady po městě. Řeknu ti, až budu něco potřebovat. Ať si tu hezky užiješ prázdniny!“

O tom Martin silně pochyboval. Ale nechal si od strýce vysvětlit, že kousek za domem je náměstí, na něm kostel sv. Jana Nepomuckého a za ním zámek a že alejí se dostane ke druhému kostelu Povýšení sv. Kříže, kde hrával na varhany Jan Jakub Ryba. Taky kde leží koupaliště a kde je muzeum a knihovna. Pro případ, že by Martin měl kulturní zájmy.

Když se Martin vydal loudavým krokem směrem k náměstí, bylo mu jasné, že internet patří mezi slova, která prastrýc v životě nezaslechl. Naděje, že si zahraje hry nebo se dostane na fejs, padla. A že by tu snad našel na léto kamarády? S tím se taky nejspíš nedalo počítat. V tu chvíli volala máma. Martin jí situaci vylíčil v růžových barvách, aby měla klid.

V městečku Martin nepotkal živou duši. Pár obchodů na náměstí mělo ve čtvrtek večer samozřejmě zavřeno a vrata rozpadajícího se zámku byla dokonce zatlučená prkny. Zřejmě aby nebylo vidět, jak rychle rozklad postupuje. Bylo tu jako po vymření a jediným náznakem života byla večerka na rohu nad knihovnou. V otevřených dveřích zíval ospalý vietnamský prodavač.

Martin se pomalu vracel. Pokud nebude teplo, aby mohl strávit den na koupališti, anebo se mu nepodaří půjčit si kolo, byly jeho vyhlídky neblahé. Tušil, že se v Rožmitále nejspíš ukouše nudou. Neměl Nintendo DC ani Gameboye, natož vlastní počítač. Ještě že byla v chalupě televize. První černobílá televize, kterou Martin v životě viděl. Ale jak se večer ukázalo, už pár let postrádala set-top box a sloužila výhradně jako podstavec pod rododendron.

„Tu krabici jsem už nekupoval,“ vysvětlil prastrýc. „Doba je zlá, a stejně mě z toho bolí oči. Raději poslouchám rádio.“

Když Martin dorazil zpátky, měl na sobě prastrýc znovu ty sváteční černé kalhoty. Právě si natahoval černé sako, které bylo silně cítit jakousi chemikálií. Nejspíš přípravek proti molům. Nebo plísni?

„Pojď, něco uvidíš,“ vyzval prastrýc Martina tónem, jako by se mu chystal ukázat alespoň patnáct milionů dolarů v hotovosti. Martin si ani netroufl hádat, co ho čeká. Prastrýc ho odvedl úzkou uličkou směrem k aleji. Prošli dlouhou ulicí, která lemovala velký Podzámecký rybník. Na jejím konci na vršku stál hřbitov a za ním vysoký kostel Povýšení sv. Kříže. Prastrýc obešel hřbitov, zastavil se u sakristie a z kapsy saka vytáhl sadu velkých klíčů. Starobylé dveře se s vrzáním otevřely.

„Občas uklízím v kostele,“ vysvětlil Martinovi a uklonil se směrem k oltáři. Martin mlčky přikývl a vzápětí se bez řečí chopil hadru. Nemohl by se dívat na starého muže, jak vytírá podlahu. Měl jisté vychování. A už jenom pevně doufal, že prastrýc ve volném čase neuklízí taky hřbitov.

„Nechceš se mnou luštit křížovky?“ zeptal se po večeři prastrýc, když Martin v teplé vodě (!) ve smaltovaném umývadle umyl nádobí.

Martina obešly mrákoty. Lepší zábavu na čtvrteční večer než luštit křížovky s nemluvným staříkem si skutečně představit nedovedl! Ale věděl, že má být za co vděčný. A tak se zdvořile usmál a odevzdaně podal prastrýci brýle.

Večer překonával všechny představy o utrpení puberťáka. Po předchůdci člověka na dvě (op) měl Martin dost. V tu chvíli se ovšem prastrýc rozpovídal.

„V naší rodině byli velcí křížovkáři,“ řekl důrazně. „Tvůj praděd, můj otec, vymýšlel přes dvacet let křížovky do časopisu Venkov. Za první republiky.“

Martin útrpně přikývl. Z hrdosti v prastrýcově hlase pochopil, že psát křížovky pro časopis Venkov znamená zhruba totéž, jako vyšplhat na Mount Everest obkročmo a s pravou rukou za zády.

„Tvůj děd, nebožtík můj bratr Arnošt, budiž mu země lehká, taky psával křížovky. Vycházely mu v Příbramském zpravodaji, v Březnických listech a Rožmitálském věstníku. Až do jeho smrti. Na svůj rodný kraj nikdy nezapomněl, i když se musel jako mladík vystěhovat do Kladna. Co nám sebrali hamr.“ Při vzpomínce na starou křivdu si prastrýc povzdechl.

Martin věděl, že prastrýc mluvil o rozpadlé ruině ležící na říčce Vlčavě nedaleko Březnice, kterou rodina získala zpátky v restituci. Prosperující kovárnu socialistické hospodaření rychle zlikvidovalo. Chátrala, až se nakonec úplně rozpadla. Prastrýc ani dědeček už neměli sílu se o budovu starat, prý jí hrozila demolice a pozemek byl neprodejný.

„Něco ti ukážu,“ vzpomněl si najednou prastrýc a Martinovi se zatmělo před očima. Než se mu vrátil zrak, prastrýc stihl vyšplhat na půdu a v obou rukou nesl zaprášenou krabici.

„Tady,“ řekl hrdě. Otevřel víko a před Martinem se objevila hora ručně popsaných listů. Byly to křížovky. Prastrýc mezi ně strčil ruku a vytáhl cosi zabalené v hedvábném papíru. Prastarý klíč.

„Musí být od našeho hamru,“ sdělil Martinovi. „Jenomže dneska už tam nejsou žádné dveře,“ dodal posmutněle. Vzápětí ale zaplašil neveselé vzpomínky a pokračoval:

„Tuhle krabici mi tvůj dědeček poslal krátce před smrtí. Kromě klíče jsou tam jen nezveřejněné křížovky, jenomže divné. V tajenkách vycházely samé nesmysly. Ale tvému dědovi na nich moc záleželo. Nechápu to. Nechceš se na to podívat?“

To Martin sice nechtěl, ale neměl na vybranou. S nadšením leklé ryby se chopil krabice, popřál staříkovi dobrou noc a vyšplhal do podkroví. Krabici položil na stůl a posadil se na židli. Potom z krabice vytáhl klíč. Prohlížel si ho. Byl velmi starý. Měl podivné zuby, nezvykle vyřezané a vystouplé do stran. Byla v něm vyryta římská číslice IV a podivná zkratka I.D.S.N.T. Proč dědeček schovával právě tenhle starý klíč? Vzpomínka na hamr? Co tam s ním zamykal? Proč v něm byla vyryta právě čtyřka? Od hamru nejspíš nebude, jistě tam nebylo tolik dveří, aby si museli číslovat klíče. A co znamená ta podivná zkratka? Klíč Martina zaujal.

A co ty křížovky? Prohlédl si je. Strýc už je všechny stihl vyluštit. Tajenky opravdu žádný smysl nedávaly. Martin si je několikrát po sobě přečetl. Třeba je prastrýc vyluštil špatně. Opravím ho, rozhodl se. Ale rychle zjistil, že se prastrýc při luštění nespletl. Vycházely samé nesmysly: MHFQHVHVPOQGHVWMONQF. Další zněla: HJKNVXLHGEKONQXLQOFHVHVPWVEYCHVALQXQ.

Potom: KJKFGQEAZMVWOVAZSCHZWVJKWXVCHELBMWFYVM. A tak dále.

Byla to záhada. Kdyby to byly nepovedené křížovky, dědeček by je neschovával. Když je schovával, znamenalo to, že jsou důležité. Jak by mohly být důležité takovéhle nesmyslné texty? Martin se zamyslel. Jediným vysvětlením bylo, že to žádné nesmysly nejsou, pochopil najednou. Vzpomněl si totiž na dědečkovu velkou zálibu – luštění a šifrování. Ty texty jsou zašifrované! Šlo jen o to, najít tajnou šifru.

José de la Castela byl statečný muž a šlechtic. Miloval dobrodružství a nechyběla mu odvaha. Nebál se plout do neznámých krajů a objevovat pro španělskou korunu další kolonie. V místech, kam noha Evropana ještě nikdy nevkročila. V zemích, kde žili diví lidé, kteří vraždili a obětovali svým krutým bohům, pohanským modlám, ženy a hlavně děti. Spoustu bezbranných dětí. Zabíjeli samozřejmě i muže. V bojích se snažili protivníky zajmout, ne usmrtit, ale jen proto, aby je potom mohli pomalu a surově umučit.

José de la Castela věděl, že bojuje za správnou věc. Viděl, co tito lidé dělají se svými nepřáteli. S pomocí Boží odvrátí ty zaslepené bezbožníky z jejich zvrácené cesty a ukáže jim, kde hledat skutečného Boha. I oni pochopí a podvolí se španělské koruně.

José de la Castela věrně následoval velkého conquistadora Hernána Cortése. Bylo Božím znamením, že přistáli právě na Velký pátek.

Boje byly dlouhé a krvavé, ale vítězné. Conquistadorovi muži ukořistili obrovské poklady, především zlato. Získali novou zemi.

Při hovorech s biskupem si José uvědomil, že divoši jsou sice bezbožní a chovají se jako zvěř, ale rozhodně nejsou hloupí. Měli dokonce své písmo! Conquistadorovi muži objevili v těch zvláštních terasovitě vystavěných městech řadu desek, do kterých byly vyryté podivné kresby a znaky. José de la Castela si je dlouho prohlížel. Pochopil, že to musí být knihy.

Ale žádný z domorodců mu nechtěl prozradit, co znaky znamenají. Ani těsně před popravou. Možná to byly posvátné znaky, které nesní znát nikdo nepovolaný. Možná ti divoši opravdu nevěděli, co znamenají. Vždyť i v Evropě je znalost písma výsadou význačných mužů. José de la Castela desky dlouho studoval a vyryté znaky si pečlivě obkresloval. Chtěl záhadným zápisům přijít na kloub. Co znamenají? Co si divoši zaznamenali? Proč? Nemůže to být důležité i pro nás?

„Zničit, rozbít, spálit,“ přikázal biskup. Pohanské učení bylo nutno nemilosrdně zlikvidovat.

Proto musel José de la Castela vše velmi dobře ukrýt. Nikdy se nikomu ani slovem nezmínil, co si z výpravy přivezl. Mlčel až do konce svého života.

20. dubna 1519 objevili Španělé pod vedením Hernána Cortése novou zemi ‒ Mexiko, které následně dobili a získali pod svou nadvládu.

Podivné setkání pod dubem

Tu noc Martin usnul, až když nebe nad tmavými střechami nízkých domů v městečku začínalo blednout. Luštil dědečkovu šifru. Marně.

Druhý den se probudil krátce po deváté. Prastrýc v domě nebyl. Martin objevil jen vzkaz napsaný úhledným rukopisem. Jsem v dílně, chleba je v kredenci, čaj na polici. Prastrýc chodil vypomáhat do kovodílny, navzdory věku byl zručný, síly měl také dost. A doba byla zlá. Takže když byla práce, šel pracovat.

Martin se najedl. Rozhodl se, že zjistí, kde je v městečku přístupný internet. Zadá tajenky do Googlu, určitě z něj něco vypadne. Na webu člověk najde všechno. Jistě tady někde blízko bude internetová kavárna, říkal si a vyrazil do města. Velmi rychle zjistil, že se spletl. Nejen že v celém Rožmitále nebyla ani jediná internetová kavárna, nebylo tu dokonce ani jediné místo, kde by bylo wifi připojení. Prostě nic. Ale Martin stejně neměl vlastní notebook. S mobilem se připojovat nemohl, měl starý typ a dvě stovky na volání na měsíc. Jedinou nadějí zůstala knihovna s veřejným internetem. Když Martin došel k restaurované historické budově, ukázalo se, že knihovna je až do konce prázdnin zavřená.

Martin zavyl. Nezbude než se spolehnout na vlastní mozek. A to nebyl zrovna nejjistější nástroj.

Martin se zklamaně vrátil do zatuchlé chalupy. Strýc byl stále v práci. Martin vyšel na dvorek k hromadě dříví a pustil se do štípání. Užitečnou prací a zdravým pohybem si okysličí mozkové buňky a svěží mozek odhalí šifru, říkal si. Nicméně ani osvěžený mozek nic neodhalil. Za to na rukou se objevily puchýře. Ale prastrýc měl z naštípaných třísek na podpal radost. Aspoň něco.

Přesně v poledne se strýcem poobědvali. Odpoledne pršelo a Martin se usadil ve své komůrce u dřevěného stolu. Položil si před sebe texty z tajenek. Pamatoval si, že o šifrách kdysi něco četl. Písmena se nahrazují podle určitého systému. Namísto A se píše třeba C. To by v tom byl čert, abych na tohle nepřišel, pomyslel si Martin. Vybral si nejkratší text. MHFQHVHVPOQGHVWMONQF. Pak začal nahrazovat písmena v abecedě. Nejprve posunul všechna písmena o jedno místo. Písmeno A nahradil písmenem B. Nic. Potom o dvě místa, písmeno A céčkem. Potom déčkem. A tak dále. Ale nic z toho nebylo správně. Nakonec se už Martinovi z písmenek dělaly mžitky před očima a napadlo ho, že zavolá Petrovi, třeba na něco přijde. Petr byl Martinův spolužák, dobrý kamarád a chytrý kluk. Ale Martin se dovolal jen do hlasové schránky. Uvědomil si, že Petr je s rodiči u moře. Ach jo!

A co když ten text žádný smysl nemá? Jenomže to by dědeček křížovky neschovával. A neposílal je bratrovi. Určitě popisují to, co se dá odemknout tím starým klíčem. Třeba je od nějakých tajných dveří. Nebo od zakopaného pokladu. No, to nejspíš ne, ale určitě je to něco hodně tajemného. Ale že by Martinův kladenský dědeček měl něco společného s nějakou záhadou? To Martinovi nepřipadalo ani trochu pravděpodobné. Nezbývalo než přijít tomu na kloub. Ale jak?

Celý otrávený sešel Martin dolů. Prastrýc seděl u stolu v kuchyni a luštil křížovky. Zdvihl hlavu, posunul si brýle, podíval se na Martina a zeptal se: „Nemáš hlad?“

Martin připustil, že ano. Namazal si krajíc chleba domácím sádlem. Od Anežky ze Sedlice, jak ho prastrýc informoval. Nic jiného nebylo v lednici k nalezení. Martin si letmo vzpomněl na mámu, která si dávala velkou práci s tím, aby moc často nejedli živočišné tuky. Vyloženě ozdravný pobyt, řekl si Martin v duchu a zakousl se do krajíce. Možná za to mohl hlad, ale chutnal výborně. Martin snědl ještě dva další krajíce.

V noci spal neklidně. Spánek mu rušily podivné, divoké sny. Před čtvrtou hodinou ráno ho něco vzbudilo, ale Martin si nedokázal uvědomit, co to bylo. Nějaký zvuk? Nebo sen?

Posadil se na posteli. Za oknem jasně svítil měsíc a na stole stála smaltovaná konvice s bylinkovým čajem a hrnek. Martin hltavě vypil všechen čaj. Vedle konvice ležel papír s vypsanými tajenkami. Odzadu, napadlo Martina najednou. Co když je to zašifrované odzadu? Písmeno A nahrazuje Ž.

Martin se posadil, vzal si papír a tužku, napsal abecedu a očísloval ji. Zepředu i zezadu. Každé písmeno tak získalo dvě čísla. Martin začal šifrovat. Po chvíli si ale uvědomil, že žádné z písmen v tajence nad sebou nemá ani čárku, ani háček. Znovu napsal abecedu, tentokrát bez diakritiky, a znovu ji očísloval zepředu i zezadu.

Písmeno M, kterým tajenka začínala, bylo přímo uprostřed. Zepředu i zezadu mělo číslo 14. M tedy bude stále M. Potom F, šesté od začátku abecedy. Šesté od konce je U. Písmeno F Martin nahradil písmenem U. Pak H, osmé od začátku. Martin ho nahradil písmenem S, které je osmé od konce. Písmeno Q je osmnácté od začátku abecedy, osmnácté od konce je I. Martin pokračoval v nahrazování. Po chvíli si luštěný text přečetl: MUSISESEJI. No jasně – musí se sejít! Martin na židli přímo nadskočil. Mám to! MÁM TO! Hurá!

S nadšením se pustil do dalšího dešifrování. Nejkratší tajenka zněla: Musí se sejít sedm klíčů.Sedm – to tedy znamená, že kromě jeho klíče je někde ještě dalších šest. Kde? Martin luštil dál. KjkfgqeazmvXovazschzwvjkwxvchelbmwfyvm znamená O pouti v zámecké zahradě pod červeným dubem. V jaké zámecké zahradě? Tady v Rožmitále? O jaké pouti? Kde tu roste červený dub? Martin luštil dál. Pqlzoyfwvkyhzsgchfsnqxvhgzpvmhgeqmykaqmalqxvl. Jinak bude obsah truhlice s tajemstvím Božím zničen. Martin napětím skoro nadskočil. Jaká truhlice? Jaké tajemství Boží? Ehvrhvwmonqxfhvmfhqkgkxqgslvwjkhkyv. Všech sedm klíčů se musí otočit v zámku hned po sobě.Páni! Martin pokračoval skoro bez dechu. HjknvxVlhgekonqxlqofhvhvpwveychvalqxq. Společenstvo klíčníků se sejde v Březnici.Společenstvo klíčníků? Co to je?

Nad rožmitálskými střechami pomalu vycházelo slunce a Martin si seřadil texty.

Společenstvo klíčníků se sejde v Březnici. O pouti v zámecké zahradě pod červeným dubem. Musí se sejít sedm klíčů. Všech sedm klíčů se musí otočit v zámku hned po sobě. Jinak bude obsah truhlice s tajemstvím Božím zničen.

Páni! Ale co pro všechno na světě znamená tajemství Boží? Potom si Martin vzpomněl na plakát vylepený vedle obchodu. Tradiční březnická pouť, tuhle neděli.

V ten moment na Martina dolehla únava a obrovské vyčerpání. Vyluštil jsem šifru a určitě najdu i ten červený dub, pomyslel si Martin s velkým uspokojením. Vzápětí usnul jako špalek.

Před polednem ho probudily šouravé kroky. Prastrýc měl starost, šel se na Martina podívat. Uvařil mu bylinkový čaj. Ještě aby u něj chlapec onemocněl! Ale Martin ho potěšil – vyskočil z postele čilý jako rybička… Hned se začal vyptávat na zítřejší březnickou pouť. Ukázalo se, že právě tam ho chtěl prastrýc také pozvat. Měl velkou radost, že i Martin má o pouť zájem. Březnický kostel je krásný, oltářní malby jsou přímo skvostné. Však vedle něj po staletí působila slavná jezuitská kolej. No a budou tam také kolotoče.

Martin byl jako na jehlách, nemohl se dočkat neděle. Taktickým výslechem zjistil, že březnická zámecká zahrada je plná vzácných stromů a keřů. Na červený dub si prastrýc sice nevzpomíná, ale určitě tam něco takového roste. Na slovo klíčníkprastrýc nereagoval vůbec, zato na Martinovu nenápadnou poznámku o tajemství Božímvážně pokýval hlavou a poznamenal, že doba je zlá hlavně proto, že světem vládne bezbožnost. Martin chápavě přikyvoval.

Večer se Martin s prastrýcem zastavili v Sedlici u Anežky pro čerstvou zeleninu a vajíčka.

V neděli o půl osmé ráno vyzvedl slavnostně oblečeného prastrýce s Martinem syn Lojzy z náměstí. V pozoruhodném samohybu značky Wartburg, který jel evidentně silou vůle, je dovezl do Březnice na mši. Ještě než začala, ho prastrýc představil nejméně dvaceti známým v průměrném věku sto let.

„Jejej, tak tohle je Arnoštův vnouček!“ rozplývali se nad Martinem, který by se před všeobecným zájmem staříků a stařenek nejraději propadl.

Po mši se na náměstí začínaly postupně otevírat stánky a atrakce. Prastrýc usoudil, že Martin si potřebuje taky něco užít, dobrácky vytáhl z peněženky dvacetikorunu a poslal Martina na kolotoč. „Sejdeme se za dvě hodiny u kostela, chlapče,“ sdělil mu a vážným krokem kamsi odkráčel se svými přáteli.

Martin shovívavě opominul skutečnost, že nejlevnější atrakce stála padesát korun. Prastrýc byl hodný. Když byl naposledy na pouti on sám, musel kolotoč stát nejspíš padesátník. Zdražování bylo podstatně rychlejší než prastrýcův postřeh.

Jakmile prastrýc zmizel z dohledu, přestal Martin předstírat zájem o atrakce a vyrazil přes kamenný most se sochami světců do zámecké zahrady. Zámek byl nádherný, zdobený italskými malbami zvanými sgrafita. Působil, jako by vypadl z pohádky. Romantická kavárna u bylinkové zahrádky byla téměř prázdná. Jen u krajního bílého stolu seděl vysoký hubený mladík s rozčepýřenými vlasy a nervózně upíjel minerálku. Neklidně kolem sebe těkal pohledem. Zřejmě se mu nedostavila slečna.

Zahrada u zámku byla obrovská. Dub, červenolistý dub. Opakoval si Martin v duchu a chodil po upravených cestách. Minul vodní nádrže s lavičkami. Dubů tu byla k vidění celá řada, ale výrazné červené listy neměl žádný z nich. V kapse u kalhot měl Martin klíč zabalený v hedvábném papíru. Nikde nepotkal živou duši, všichni byli na pouti. Jen asi dvakrát narazil Martin na nějakého kluka. Když Martin nazdařbůh bloudil asi půl hodiny, rozhodl se, že se zeptá, kde strom hledat.

Měl štěstí – v bylinkové zahradě vedle prázdné kavárny, odkud nyní zmizel i vyhublý mladík, potkal paní, která na zahradě pracovala. Ukázala Martinovi cestu hned k několika červenolistým dubům, a ještě mu jako bonus vysvětlila, kde hledat třísetleté buky. Martin obcházel několik mohutných kmenů s rozsochatými korunami. Stromy to byly nádherné, ale co teď? Zahrada byla liduprázdná. Společenstvo klíčníků pod červenolistými duby rozhodně neschůzovalo.

Martin chvíli chodil kolem stromů sem tam. Proč tam dědeček nemohl napsat, v kolik hodin? Zlobil se. To tu mám postávat celý den? Martin se podíval na hodinky. No a za hodinu už mám být u kostela. Zklamaně se posadil na lavičku, a v tu chvíli se na cestě znovu objevil ten kluk. Martin vyskočil a ukryl se za keři.

Kluk došel k červenému dubu. Pozorně si ho prohlédl a výsledek ho zjevně rozradostnil. Nějaký mladý botanik nebo podobné pako, pomyslel si Martin naštvaně. Už aby vypadl. Jenomže to se klukovi zjevně nechtělo. Prohlížel si stromy, studoval kmeny, obhlížel koruny. To sem musí lézt zrovna dneska? zlobil se Martin. Ještě mi vyplaší klíčníky! Vtom si kluk všiml, že ho Martin pozoruje, zastavil se a naštvaně se na něj obořil: „Co tu šmíruješ?“

Martin vykročil na cestu.

„Já tady nešmíruju!“ ohradil se a dlaně se mu tak nějak samy zaťaly v pěst.

Chvíli proti sobě stáli a šermovali se očima.

„Tak proč se tu schováváš?“ zeptal se kluk a zdvihnul pravou ruku. Jako by se připravoval na úder.

Martin nevěděl, co na to říct, ale na přemýšlení nebyl čas. Schylovalo se ke rvačce.

Kluk se rozmáchl a Martin bleskově uhnul. Ránu neschytal, ale stejně ho něco parádně praštilo do lýtka.

„Jauvajs,“ uklouzlo mu a podíval se, co to klukovi při úderu vyletělo z kapsy.

Na zahradní cestě před ním ležel další ze sedmi klíčů! Martin vykulil oči. Kluk okamžitě vyskočil, klíč sebral a znovu si ho strčil do kapsy. Ruku z kapsy už nevytáhl.

„To je klíč,“ vypravil ze sebe Martin. Čekal, že s dalším klíčem přijde nějaký tajemný klíčník, ne obyčejný kluk.

„No blik,“ ušklíbl se ironicky kluk.

„S číslem. A s nápisem I.D.S.N.T.“ pokračoval Martin.

Kluk ztuhl. S otevřenou pusou se podíval na Martina.

„Ty…?“ vydechl nevěřícně. Martin vytáhl z kapsy u kalhoty svůj klíč. Kluk přišel blíž, strčil ruku do bundy a vyndal druhý klíč. Martin rozbalil hedvábný papír. Oba klíče byly skoro stejné. Lišily se pouze vykrojením zubů a číslem. Na tom druhém byla vyryta římská číslice II.