patitul

titul

Robert Harris

V2

Přeložil Roman Lipčík

přeložil Roman Lipčík

Copyright ©2020 by Canal K

All Rights Reserved

Robert Harris has asserted his right under the Copyright, Designs and Patents Act 1988 to be identified as the

author of this work.

This is a work of fiction. Names and characters are the product of the author’s imagination and any

resemblance to actual persons, living or dead, is entirely coincidental.

First published in the United Kingdom by Hutchinson in 2020

Copyright ©2022 for the Czech translation by Roman Lipčík

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8296-1

Věnováno Sonnymu Mehtovi

1942–2019

Poznámka autora

Děj knihy se odehrává během pěti dnů na konci listopadu 1944. Její základy jsou ukotveny ve skutečnosti. Útoky raketami V₂ na Londýn měly popsané následky i podobu. Němci odpalovali střely z lesů kolem Scheveningenu na nizozemském pobřeží. V odpovědi následovala britská odvetná operace, do níž se zásadním způsobem zapojily ženské pomocné letecké sbory WAAF. I při líčení historie raketového programu a popisu práce armádních odborníků na vyhodnocování průzkumných leteckých snímků jsem se snažil o maximální přesnost a logiku přijatelnou v rámci literární fikce.

V první řadě jde však o román. Vedle dobře známých historických osobností jako Wernher von Braun nebo generál SS Hans Kammler jsou postavy mé knihy a jejich příběhy zcela smyšlené. Pro čtenáře, kteří by se chtěli dozvědět o programu V₂ víc, jsem do závěrečného poděkování přidal seznam zdrojů.

Robert Harris

červenec 2020

1

V sobotu ráno na sklonku listopadu 1944 v odstavném železničním depu nizozemského přímořského letoviska Scheveningen ležely tři balistické střely, každá o délce téměř patnáct metrů. Ve svých ocelových kolébkách připomínaly zhýčkané pacienty soukromé kliniky – inspekční kryty otevřené, připojené na monitory a ošetřované techniky v beztvarých šedých kombinézách německé armády.

Tato zima, už šestá válečná, byla obzvlášť drsná. Chlad jako by sálal přímo z betonové podlahy, pronikal podrážkami i té nejbytelnější vojenské obuvi a zařezával se až do morku kostí. Jeden z techniků odstoupil od pracovního stolu a podupával ve snaze rozproudit krev. Jako jediný na sobě neměl uniformu. Předválečný tmavomodrý oblek s řadou tužek trčících z náprsní kapsy a obnošená kostkovaná kravata ukazovaly, že jde o civilistu – učitel matematiky, odpověděli byste patrně, kdyby vás někdo vyzval, abyste odhadli jeho profesi, nebo mladý vysokoškolský učitel některé z přírodních věd. Jen kdyby vám neušla kolomaz zažraná za okousanými nehty, dovtípili byste se: no ano, to je strojař.

Slyšel Severní moře vzdálené sotva sto metrů, nepřetržitý hukot vln valících se na břeh i křik racků zmítaných větrem. Mysl měl naplněnou vzpomínkami, a bylo jich tolik, že by si byl nejraději nasadil na uši chrániče sluchu, aby je zahnal. Tím by ale byl ještě nápadnější, nehledě na to, že by je musel každých pět minut odkládat, protože k němu bez ustání mířily nějaké otázky – ohledně motoru, natlakování nádrže s etanolem nebo elektroinstalace, která přepínala raketu z pozemního na vnitřní zdroj energie.

Vrátil se k práci.

Krátce před půl jedenáctou se na vzdáleném konci depa s hřmotem odsunula ohromná pojízdná železná vrata a vojáci v jejich blízkosti ztuhli do pozoru. Dovnitř vešel v pršce studeného deště velitel dělostřelců, plukovník Walter Huber. Po jeho boku kráčel muž v černém koženém zimním kabátu se stříbrnými výložkami SS na klopě.

„Grafe!“ zařval plukovník.

Otoč se k nim zády, byla Grafova instinktivní reakce. Popadni páječku, skloň se nad stolem a dělej, že máš spoustu práce.

Jenže před Huberem nebylo úniku. Hulákal, jako by byl na cvičišti. „Tak tady se schováváte! Vedu vám někoho, kdo by vás rád poznal.“ Rázoval si to údržbářskou dílnou a kožené holínky mu vrzaly. „Tohle je sturmscharführer Biwack z hlavní kanceláře strany. Biwacku,“ postrčil neznámého dopředu, „seznamte se s doktorem Rudim Grafem z armádního výzkumného střediska v Peenemünde. Je to náš technický styčný důstojník.“

Biwack zvedl ruku v nacistickém pozdravu, který Graf zdrženlivě opětoval. O takových lidech ze stranického ústředí už slyšel, avšak žádného nacistického komisaře, kteří se na Vůdcův rozkaz vmísili do armádních složek, aby pozvedli bojového ducha, ještě nikdy nepotkal. Byli to opravdoví fanatici, zastánci teze, že voják má zemřít v zákopech. Čím horší situace, tím víc jejich fanatismus rostl.

Esesák si měřil Grafa od hlavy k patě. Bylo mu asi čtyřicet a vypadal poměrně přátelsky. Dokonce se usmíval.

„Vy tedy patříte k těm géniům, kteří nám vyhrají válku?“

„O tom pochybuju.“

Huber se do toho spěšně vložil. „Graf ví o raketě úplně všechno. Může vás s ní seznámit.“ Otočil se ke Grafovi. „Sturmscharführer Biwack se připojí k mému štábu. Má nejvyšší bezpečnostní prověrku. Nemusíte před ním nic skrývat.“ Podíval se na hodinky. Graf pochopil, že spěchá, aby už byl pryč. Byl to Prušák ze staré školy, dělostřelecký důstojník z první války, přesně ten typ vojáka, na kterého padne podezření po armádním pokusu zlikvidovat Hitlera. Nacistický špicl s uchem u jeho klíčové dírky bylo to poslední, co potřeboval. „Za třicet minut má jedna ze Seidelových čet odpálit raketu. Co kdybyste ho vzal s sebou, aby to viděl?“ Úsečné povzbuzující přikývnutí – „Výborně!“ – a už se poroučel.

Biwack pokrčil rameny a úšklebkem, který Grafovi věnoval, jako by říkal: „Ach, tyhle staré struktury! Co s nimi naděláte?“ Kývl hlavou k pracovnímu stolu. „Tak na čem pracujete?“

„Na transformátoru řídícího modulu. Tohle studené počasí mu nesvědčí.“

„Komu by svědčilo?“ Biwack si založil ruce v bok a rozhlížel se po depu. Pohledem spočinul na jedné z raket. V₂, tedy Vergeltungswaffe Zwei, jak znělo její oficiální označení. Zbraň odvety 2.

„Bože můj, ta je ale nádherná. Už jsem o nich samozřejmě slyšel, ale na vlastní oči jsem ještě žádnou neviděl. Na ten start bych se velice rád podíval. Nevadí?“

„Jistěže ne.“ Graf si z jednoho z věšáků u dveří vzal klobouk, šálu a pršiplášť.

Vítr přinášel déšť od moře, proháněl se vedlejšími uličkami mezi opuštěnými hotely. Molo v loňském roce padlo za oběť požáru. Zčernalé železné vzpěry trčely nad bíle zčeřenými vlnami jako stěžně ztroskotané lodi. Pobřeží bylo celé protkané ostnatým drátem a zbrázděné protitankovými příkopy. Potrhané plakáty před železniční stanicí zobrazovaly dvojici fešných žen v pruhovaných plavkách a módních letních kloboučcích, jak si házejí míčem. Místní populaci Němci vyhnali. Nebyl tu nikdo kromě vojáků, žádné dopravní prostředky s výjimkou armádních náklaďáků a dvou tahačů, které se používaly k přepravě raket.

Cestou Graf vysvětloval, jak to tu mají zařízené. Střely sem z továrny v Německu přivážejí vlaky. Dopravují je v noci, aby se nestaly terčem nepřátelských leteckých útoků. S každou dodávkou přijde dvacet raket, dvě až tři dodávky týdně, a všechny jsou určené pro útok na Londýn. Stejný počet střel bude cílit i na Antverpy, ty však budou odpalované z Německa. Oddíly SS spustily svou vlastní akci v Hellendoornu. Jednotky v Haagu dostaly rozkaz odpalovat rakety nejpozději pět dnů po dodání.

„Proč takový spěch?“

„Protože čím déle jsou vystavené vlhku a zimě, tím jsou náchylnější k selhání.“

„Selhávají často?“ Biwack si pečlivě zapisoval Grafovy odpovědi do notesu.

„Ano. Až moc často!“

„Čím to?“

„Jde o revoluční technologii, a to znamená, že ji za pochodu stále zdokonalujeme. Na prototypu jsme postupně provedli přes šedesát tisíc modifikací.“ Chtěl dodat, že největší údiv nebudí fakt, že rakety ve vzduchu selhaly, ale že se vůbec odlepily od země. Pak si to ale rozmyslel. Odradil ho pohled na esesmanův notes. „Smím se zeptat, proč si to všechno zapisujete? Vypracujete zprávu?“

„Kdepak. Chci jen mít jistotu, že jsem všechno správně pochopil. Pracujete v raketovém oboru dlouho?“

„Šestnáct let.“

„Šestnáct let? To mi připadá neskutečné, když se na vás podívám. Kolik vám je?“

„Třicet dva.“

„Jste stejně starý jako profesor von Braun. Předpokládám, že jste pracovali společně na vojenském polygonu v Kummersdorfu.“

Graf se na něj úkosem podíval. Očividně si von Brauna i jeho proklepl. Nebylo mu z toho úplně příjemně. „Správně.“

Biwack se rozesmál.

„Vy rakeťáci jste všichni tak hrozně mladí…!“

Nechali za sebou městskou zástavbu a ocitli se na zalesněném předměstí. Scheveningen obklopovaly lesy a jezera. Před válkou tady muselo být pěkně, napadlo Grafa. Zezadu na ně netrpělivě zatroubil klakson a donutil je uhnout ke krajnici. Vzápětí kolem přeburácel transportér s V₂ usazenou na hydraulickém nosiči – nejprve je minuly stabilizátory, ležící nejblíž ke kabině řidiče, potom dlouhé tělo a nakonec tupá špice rakety s tunovou bojovou hlavicí, která trčela vzadu z nákladní plošiny. Hned nato následovaly maskované cisterny. Jak je jedna za druhou míjely, Graf si přiložil dlaně k ústům a vysvětloval Biwackovi do ucha: „Tohle je metylalkohol… kapalný kyslík… peroxid vodíku… Přivážejí nám je společně s raketami. Tankujeme je až na odpalovací základně.“

Poslední z doprovodných vozidel zmizelo za zatáčkou silnice a oba pokračovali v chůzi. „Nemáte strach z nepřátelských náletů?“ zeptal se Biwack.

„Samozřejmě, ve dne v noci. Naštěstí nás ještě neobjevili.“ Graf vzhlédl k obloze. Podle meteorologů wehrmachtu má tento víkend nad severní Evropou přejít povětrnostní fronta. Z těžkých šedých mraků se řinul déšť. V takovém počasí RAF létat nebude.

Hlouběji v lese se museli zastavit u strážního stanoviště. Cesta byla zahrazená a střežila ji hlídka.

Graf upřel zrak mezi stromy. Mokrým porostem přecházel psovod s mohutným vlčákem na vodítku. Pes pokrčil nohu a zadíval se na něj. Jeden ze strážných SS si převěsil samopal přes rameno a natáhl ruku.

Graf už byl při startu rakety nesčetněkrát, ale připadalo mu, že hlídky se dobře baví, když dělají, jako by ho nikdy předtím neviděly. Sáhl do vnitřní kapsy pro náprsní tašku, otevřel ji a vytáhl průkaz. Vyklouzla mu přitom malá fotografie a třepotala se přes cestu. Než se pohnul, Biwack se sklonil a fotku zvedl. Letmo na ni pohlédl a usmál se. „To je vaše žena?“

„Ne.“ Grafa netěšilo, že se esesák fotky zmocnil. „Je to moje bývalá přítelkyně.“

„Bývalá?“ Biwack nasadil profesionálně účastný pohřební výraz.

„To je mi líto.“ Podal mu fotku.

Graf ji pečlivě vsunul zpátky do tašky. Pochopil, že Biwack očekával podrobnější objasnění, ale nehodlal mu je poskytnout. Vztyčil obranný val.

Silnice osazená ozdobnými pouličními lampami se před nimi táhla dál, po obou stranách ji lemovaly stromy, které dříve skýtaly místo k procházce nebo jízdě na kole, ale teď ji shora zakrývala maskovací síť. Zprvu to tady vypadalo vylidněně. Ale jak se nořili hlouběji, bylo zřejmé, že stromy podél pěšin, jež se rozbíhaly nalevo i napravo, zakrývají hlavní aktivitu pluku: tyčily se tu skladovací stany, stany, kde se prováděly zkoušky, spousta vozidel a dvanáct raket zavinutých v nepromokavých plachtách a ukrytých pod stromy. Vlhkým vzduchem se nesly výkřiky, rytmický buchot generátorů a kvílení túrovaných motorů. Biwack se zastavoval, kladl otázky a opět dychtivě pokračoval dál. Nechali za sebou po levici otevřené prostranství. Mezi větvemi se matně jako cín zalesklo jezero s ostrovem a zdobným přístřeškem na čluny. Ocitli se za zákrutem cesty a Graf zvedl ruku a naznačil tím, aby se zastavili.

Dvě stě metrů před nimi uprostřed vozovky se na vypouštěcím stole tyčila do výšky raketa V₂ a odděleně vedle ní železný stožár, s nímž ji pojil elektrický kabel. Na první pohled nebyla vzhledem k nepravidelnému zelenohnědému maskování skoro vidět. V jejím nejbližším okolí se nic nepohnulo. Nad cisternou s kapalným kyslíkem tiše unikal do vzduchu tenký proužek výparů a jako dech se srážel v mlžném vzduchu. Ten pohled budil dojem, jako by v divočině narazili na nějakého ohromného a nádherného tvora.

Biwack podvědomě ztišil hlas a zeptal se téměř šeptem: „Nemůžeme blíž?“

„Tohle je akorát tak bezpečná vzdálenost,“ odpověděl Graf a ukázal: „Vidíte? Pomocná vozidla se už stáhla. To znamená, že personál, který raketu odpálí, se už uchýlil do zákopů.“ Z kapsy pršipláště vytáhl tlumiče zvuku. „Měl byste si je nasadit.“

„A co vy?“

„Já se bez nich obejdu.“

Biwack sluchátka posunkem odmítl. „V tom případě já taky.“

Zazněl klakson. Zvuk vyplašil jakéhosi lovného ptáka – musel tu přežít jako jediný, napadlo Grafa, protože vojáci je pro zpestření jídelníčku stříleli –, který se s námahou vykolébal z houští a neohrabaně vzlétl. Letěl souběžně s cestou, hlasitě plácal křídly a jeho chraplavý vyděšený křik splynul s doznívající ozvěnou klaksonu.

„Prázdná váží čtyři tuny, natankovaná dvanáct a půl,“ objasňoval Graf. „Při zážehu se palivo dostává do motoru samospádem. Tah, který tak vznikne, unese osm tun, což je pořád méně, než kolik raketa váží.“

Z tlampačů se ozvalo: „Deset… devět… osm…“

Ze základny rakety začaly sršet jiskry, v přítmí živé jako hejno svatojánských mušek.

Znenadání se slily do jednolitého proudu prudce oranžového plamene. Vymrštil do vzduchu listí, větve, kamínky i hlínu a hnal je přes mýtinu. Graf se otočil a křikl na Biwacka: „Teď se zapojila čerpadla a zvýšila tah na dvacet pět…“

„… tři… dva… jedna!“

Další Grafova slova pohltil pronikavý, ohlušující praskot. Přiložil si dlaně na uši. Kabelová pupeční šňůra odpadla. Směs alkoholu a kapalného kyslíku vtlačená turbočerpadlem do spalovací komory, kde hořela rychlostí jedné tuny za sedm vteřin způsobila – aspoň tak jim to říkali v Peenemünde – nejhlasitější uměle vyvolaný zvuk na světě. Měl pocit, jako by se mu rozvibrovalo celé tělo. Horký vzduch mu bičoval obličej. Pronikavá zář rozsvítila okolní stromy.

Podobně jako sprinter zlomek vteřiny před výstřelem ze startovní pistole vypadala V₂ chvíli, jako by znehybněla na místě, a potom hnaná patnáctimetrovým výtryskem ohně prudce vyrazila vzhůru. Nad lesem se přehnala hromová zvuková vlna. Graf zaklonil hlavu, sledoval střelu a v duchu počítal a modlil se, aby nevybuchla. Jedna vteřina… druhá vteřina… třetí vteřina… Přesně ve čtvrté vteřině letu se v jednom oddílu rakety aktivoval časový spínač a V₂, která se v té chvíli nacházela už dva tisíce metrů nad zemí, se začala naklánět do úhlu čtyřicet sedm stupňů. Nezbytnosti toho manévru pokaždé zalitoval. V jeho představách dál stoupala po vertikále až ke hvězdám. Naposledy zahlédl její ohnivý chvost a pak už zmizela v nízkých mracích směrem k Londýnu.

Spustil ruce. Les už opět ztichl. Po raketě zbyl ve vzduchu pouze tichý bzukot, a i ten po chvíli ustal. Pak bylo slyšet už jen zpěv ptáků a pleskání deště v korunách stromů. Odpalovací četa vylézala ze zákopů a mířila k rampě. Dva její příslušníci v azbestových overalech kráčeli ztuhle jako hloubkoví potápěči.

Biwack pomalým pohybem odtáhl ruce z uší. Zčervenal, oči mu nepřirozeně zářily. Politický komisař ze stranického ústředí jako by poprvé za celé dopoledne nebyl schopen slova.

2

Šedesát pět vteřin po startu ve výšce třicet sedm tisíc metrů a při rychlosti čtyři tisíce kilometrů v hodině zabudovaný akcelerometr odpojil přívod paliva do motoru rakety a zároveň přepnul spínač aktivující bojovou hlavici. Bez pohonu se raketa proměnila v balistickou střelu a letěla teď po stejné dráze jako kámen vystřelený z katapultu. Její rychlost stále rostla. Mířila směrem nastaveným na kompasu na 260 stupňů na západo-jihozápad. Jejím cílem bylo nádraží Charing Cross, pomyslný střed Londýna; dopadne-li v okruhu sedmi a půl kilometrů od stanoveného bodu, lze to považovat za úspěšný zásah.

Přibližně v téže chvíli čtyřiadvacetiletá Kay Catonová-Walshová – jmenovala se ve skutečnosti Angelica, ale všichni jí říkali Kay, protože to zároveň foneticky vystihovalo i zkrácenou podobu jejího prvního příjmení – vyšla z koupelny v bytě ve Warwick Courtu, klidné úzké ulici kousek od Chancery Lane v Holbornu, ležící asi půldruhého kilometru od Charing Cross. Zabalila se do krátké růžové osušky, kterou si přivezla z venkova, a v toaletní taštičce nesla mýdlo, zubní kartáček, pastu a svou oblíbenou voňavku L'Heure Bleue od Guerlaina, kterou si štědře nanesla za uši a na vnitřní strany zápěstí.

Bosýma nohama s rozkoší našlapovala po koberci – nevzpomínala si už, kdy si naposledy mohla dopřát takového drobného přepychu – a přešla předsíní do ložnice. Zpod polozavřených víček ji z postele sledoval muž s knírem a pokuřoval přitom cigaretu. Uložila toaletní taštičku do kufříku a osušku nechala spadnout.

„To je pohled pro bohy!“ usmál se muž, povytáhl se na polštáři výš a odhrnul přikrývku vedle sebe. „Pojď ke mně.“

Chvíli bojovala s pokušením, pak si ale vzpomněla, jak jeho černé strniště škrábe, dokud se neoholí, a jak to první, co každé ráno okusí, je zvětralá pachuť tabáku a alkoholu. Kromě toho dávala přednost předvídaným rozkoším – v jejích očích byl sex nejen tělesná, ale i duševní záležitost. Měli přece před sebou celé odpoledne, na něž se mohli těšit, večer i noc a možná – i když to bude na nějaký čas poslední příležitost – i následující ráno. Usmála se na oplátku a zavrtěla hlavou – „musím někde sehnat trochu mléka“ – a s vědomím, že se zklamaně zvrátil do polštářů, posbírala z koberce jednotlivé kusy spodního prádla: mělo broskvový odstín a bylo úplně nové, pořídila si ho zvlášť pro tuto příležitost, aby si užila to, čemu Angličané říkají trochu podivně „víkend prasečinek“. Proč jsme to nazvali zrovna takhle? uvažovala. Jsme divná sorta. Zadívala se z okna. Ve Warwick Court, napůl cesty mezi Lincoln's Inn a Gray's Inn, sídlily převážně právnické firmy – k bydlení to není zrovna nejvhodnější místo, napadlo ji. V sobotu ráno tu panoval klid. Přestalo pršet. Svítilo chabé zimní slunce. Ze Chancery Lane k ní doléhal dopravní ruch. Vzpomněla si, že na protějším nároží je obchod s potravinami. Zajde tam. Začala se oblékat.

Sto padesát kilometrů na východ dosáhla raketa V₂ maximální výšky devadesáti tří kilometrů, tedy hranice zemské atmosféry, a pod hvězdnou kopulí se hnala rychlostí přes pět a půl tisíc kilometrů za hodinu, až na ni konečně začala působit přitažlivá síla. Špice se sklonila a střela začala padat k Severnímu moři. Navzdory bočnímu větru, který na ni útočil, a turbulencím doprovázejícím návrat do nižších vrstev atmosféry, dvojice gyroskopů zabudovaná na plošině těsně pod bojovou hlavicí zaznamenala každé odchýlení z kurzu nebo dráhy a korigovala je elektrickými signály zasílanými čtyřem kormidlům v ocasních stabilizátorech. Právě v okamžiku, kdy si Kay připínala druhou punčochu, překročila střela asi pět a půl kilometru severně od města Southend-on-Sea anglické pobřeží, a když si přes hlavu přetahovala šaty, prohnala se nad Basildonem a Dagenhamem. V 11.12, čtyři minuty a padesát jedna vteřin od odpálení, rychlostí přesahující téměř třikrát rychlost zvuku, takže ji ze země nemohl nikdo zpozorovat, dopadla raketa do Warwick Courtu.

Předmět pohybující se nadzvukovou rychlostí stlačuje vzduch. Zlomek vteřiny předtím, než se kuželovitá špice rakety dotkla v bloku viktoriánských domů střechy a než se čtyřtunová střela prohnala všemi pěti podlažími, Kay podprahově zaznamenala změnu tlaku vzduchu a předtuchu nebezpečí. Obojí bylo tak nezřetelné, že slovy by své pocity nedokázala postihnout. Potom se v roznětce nálože nárazem při dopadu spojily dva vodivé kontakty chráněné do té doby silikonovými krytkami, uzavřely tak elektrický obvod a ten odpálil tunovou nálož vysoce výbušné trhavé směsi amatol. Ložnice jako by se vypařila a na jejím místě zůstala jen tma. Kay slyšela výbuch a vzápětí rachot a skřípění železa a zdiva, jak se trup rakety a zbytky hlavice probíjely jednotlivými patry, kolem ní se s rámusem řítil strop a chvíli nato zazněla rána, jak raketa prolomila zvukovou bariéru, a pak hlasitý svist, jak se blížila.

Tlaková vlna ji srazila a smýkla jí proti stěně ložnice. Kay zůstala ležet na boku, víceméně při vědomí, nemohla popadnout dech, ale byla nepochopitelně klidná. Věděla docela přesně, co se stalo. Takové to tedy je, konstatovala v duchu. Teď půjde o to, jakou paseku nadělá tlaková vlna v suterénu, jestli naruší základy natolik, že se budova zřítí. Místnost se naplnila prachem, až se v ní setmělo. Po nějaké chvíli pocítila lehký závan vzduchu, který těsně vedle ní čímsi třepotal. Natáhla ruku a dotkla se koberce. Prsty nahmataly střepy, a tak rychle ucukla. Výbuch rozbil okno. Záclony se vzdouvaly. Venku se dala do křiku jakási žena. Každých několik vteřin bylo slyšet rámus hroutícího se zdiva. Ucítila sladce smrtící zápach unikajícího plynu.

„Mikeu?“ Nikdo jí neodpověděl. Zkusila to znovu, hlasitěji. „Mikeu?“

S námahou se posadila. V ložnici jako by nastal zvláštní soumrak. V našedlém pruhu světla dopadajícího dovnitř rozbitým oknem vířily částečky prachu z cihel a omítky. V přítmí zahlédla neznámé tvary – pochroumaný toaletní stolek, židle, obrazy. Po stěně u čela dřevěné postele se od podlahy až po strop klikatila nepravidelná prasklina. Zhluboka se nadechla, aby nabrala sílu, vstala a troskami doklopýtala k lůžku. Ze stropu se uvolnil železný nosník a ležel teď napříč spodní části matrace. Pokrývka byla posetá velkými kusy omítky, dřevěnými latěmi a koňskými žíněmi. Musela použít obě ruce, aby to všechno smetla, a teprve pak spatřila obrys jeho torza. Hlavu měl odvrácenou. Přikrývka byla celá světle červená a ji nejprve napadlo, že je nasáklá krví, ale když se jí dotkla, uvědomila si, že ji zasypal cihlový prach.

„Mikeu?“ Hmatala mu na krku po pulzu a on, jako by to do té chvíle jen hrál, k ní v ten okamžik otočil hlavu. V obličeji byl pobledlý a třeštil na ni tmavé oči. Políbila ho, pohladila ho po tváři.

„Jsi zraněný? Můžeš se hýbat?“

„Myslím, že mi nic není. A co ty?“

„Mně se nestalo nic. Můžeš to zkusit? Uniká tu plyn. Měli bychom odtud zmizet.“

Podložila pod něj ruce, chytila ho za svalnatou paži a táhla. Kroutil rameny ve snaze vyprostit se. Obličej se mu svraštil bolestí.

„Něco mi zavalilo nohy.“

Přešla k nosníku v dolní části postele a uchopila jej oběma rukama. Pokaždé, když jím trochu pohnula, Mike skrz sevřené zuby zaúpěl.

„Proboha, přestaň s tím.“

„Promiň.“ Připadala si bezmocná.

„Kay, prosím tě, jdi někoho najít. Řekni jim, že uniká plyn.“

Uslyšela v jeho hlase náznak paniky. Jednou jí vyprávěl, že jako pilot neprožil nejhorší chvíle v boji, ale ve chvíli, kdy po nezdařeném přistání viděl v troskách letadla uhořet člověka; nohama byl zaklíněný ve vraku a oni se k němu nemohli přiblížit, aby ho dostali ven.

„Do smrti mě bude mrzet, že jsem ho nemohl zastřelit.“ Někde poblíž se ozvalo zvonění hasičského vozu.

„Přivedu pomoc. Neuteču, slibuju.“

Obula se a prodrala se ložnicí do předsíně. Vysoký koberec byl zavalený omítkou. Tady byl zápach plynu horší, musel unikat v kuchyni, a připadalo jí, že podlaha je nakloněná. Puklinou ve stěně, která byla na dlaň široká a táhla se až ke stropu, pronikalo dovnitř denní světlo. Odemkla dveře bytu, vzala za kliku a zatáhla. Dveře zprvu nešly otevřít. Musela je násilím vytrhnout ze zkřiveného rámu a pak vyděšeně vykřikla, protože se zakymácela na hraně sedmimetrové propasti. Odpočívadlo ve druhém patře a vnější zeď domu byly pryč. Mezi ní a skořápkou s vytlučenými okny a zhroucenou střechou, která zbyla z vysokého domu na protější straně ulice, nebylo nic. Vozovka přímo pod ní byla zavalená cihlami, trubkami, kusy nábytku, zahlédla i dětskou panenku. Na více než deseti místech hořelo a nevelké ohně plnily vzduch kouřem.

Na místo dorazil hasičský vůz, posádka vykládala žebříky a rozvíjela hadice, to všechno ve scenerii, která připomínala situaci po bitvě: na zemi ležely natažené zkrvavené oběti pokryté prachem; další seděly se svěšenými hlavami a vzpamatovávaly se z omráčení; mezi nimi kličkovali příslušníci civilní obrany v přilbách; stranou už leželi přikrytí dva mrtví; čumilové ohromeně zírali. Kay se chytila rámu dveří, vyklonila se, co nejdál se odvážila, a začala volat o pomoc.

Podle záznamů městské rady Londýna zahynulo při útoku, který proslul jako „raketa z Warwick Courtu“ šest lidí a dalších 292 bylo zraněných, většinou chodci na Chancery Lane, které zasáhly trosky. Mezi mrtvými byla i třicetiletá zdravotní sestra Vicki Fraserová, devatenáctiletá sekretářka z advokátní kanceláře Irene Bertiová a pětašedesátiletý topenář Frank Burroughs. Cenzoři uvolnili několik fotografií pro tisk: byli na nich vidět hasiči, jak vztyčují žebříky u pobořené budovy, která přišla kompletně o horní patra, a také zvláštní pomenší hubený padesátník v černém kabátě a klobouku, jak se prodírá mezi hromadami sutě. Byl to lékař, který se na místě ocitl náhodou, a právě on se po pěti minutách Kayina zoufalého volání o pomoc vyšplhal po žebříku a následoval Kay a záchranáře do bytu.

Jen co lékař vešel do ložnice, zdvořile smekl, jako by přicházel na běžné zavolání, a polohlasem, v němž probleskoval skotský přízvuk, se zeptal: „Jak se jmenuje?“

„Mike,“ odpověděla Kay. „Mike Templeton.“ A protože chtěla, aby s ním zacházeli s patřičnou vážností, dodala: „Komodor královského letectva.“

Lékař přešel k lůžku.

„Dobrý den, pane. Povězte mi, cítíte nohy?“

Ke Kay se obrátil jeden z hasičů. „Teď musíte odtud pryč, vážená.

O všechno další se postaráme my.“

„A co s tím plynem.“

„Zavřeme hlavní přívod.“

„Raději bych tu zůstala.“

„Je mi líto, ale to nepřichází v úvahu. Svůj díl práce jste už odvedla.“

Jiný hasič ji vzal za paži. „Pojďte, má milá. Nevzpírejte se. Tady se to může zřítit.“

Mike na ni zavolal: „Všechno je v pořádku, Kay. Poslechni je.“ Lékař se k ní otočil. „Postarám se o něj, paní Templetonová.“ Paní Templetonová! Vůbec si neuvědomila, že tu nemá co dělat.

„Jistě, chápu. Omlouvám se.“

Byla už na cestě ke dveřím, když na ni Mike znovu zavolal: „Raději si vezmi kufřík.“

Úplně na něj zapomněla.

Ležel pořád ještě na otomanu v nohách postele, byl pokrytý prachem a omítkou, němý svědek jejich nevěry. Jak tu Mike ležel, musel mu ten kufřík dělat starosti. Smetla z něj kusy omítky a cihel, zacvakla uzávěry a následovala hasiče ke dveřím. Ten vstoupil na vrchní příčel žebříku, vzal od ní kufřík a hodil ho komusi dole. Pak sestoupil o několik dalších stupňů a s nataženýma rukama ji vybídl, aby se vydala za ním. Musela zavřít oči, protože žebřík se pod tíhou dvou lidí prohýbal a kymácel. Hasič ji pevně přidržoval kolem pasu. „Pojďte, má milá, to zvládnete.“ Sestupovali pomalu, na každém stupni se na chvíli zastavili. Konečně se dostali dolů a Kay omdlela.

Když přišla k sobě, viděla, že před ní klečí zdravotní sestra, drží ji za bradu a potírá jí spánky jódem. Zasténala a pokusila se od ní odtáhnout. Ošetřovatelka nepatrně zesílila stisk. „To nic, zlato. Nehýbejte se. Už to bude.“ Do zad ji dloubalo cosi ostrého, a když sestra skončila a ona mohla otočit hlavu, zjistila, že sedí opřená o zadní kolo hasičského auta. O vybombardovanou budovu byly opřené další dva žebříky a úplně nahoře stáli ve vyrovnané řadě tři hasiči v železných helmách a přidržovali nosítka, která k nim shora spouštělo šest jejich kolegů. Zdravotnice si všimla, kam se dívá: „Někdo z rodiny?“

„Myslím, že ano.“

„Tak pojďte.“

Natáhla ke Kay ruku a pomohla jí na nohy. Vzala ji kolem ramen a obě zůstaly stát u paty žebříku.

Nosítka klesala pomalu, hasiči na sebe pokřikovali, aby je udrželi ve vyrovnané poloze. Poznala ho podle vlnitých černých vlasů. Ležel zabalený do deky. Když ho dopravili dolů, otočil hlavu a uviděl ji. Obličej měl stažený bolestí, povedlo se mu ale zázrakem vyprostit ruku zpod pokrývky a zesláble vztyčil vítězně palec. Vzala ho oběma dlaněmi za ruku.

„Byla to V₂?“ Přitakala.

Slabě se usmál. „To je ale sranda.“

Kay se otočila ke zdravotnici. „Kam ho vezou?“

„Do Nemocnice svatého Bartoloměje. Můžete jet s ním, jestli chcete.“

„To bych ráda.“

Odtáhl ruku. Najednou se tvářil cize, jako by se neznali. Upíral pohled k obloze. „Radši ne,“ řekl.

3

Stáli pod jedlí, z níž kapal déšť, Graf se zapálenou cigaretou a Biwack s otevřeným notesem. Graf se chtěl hned po startu rakety vrátit do Scheveningenu, Biwack však naléhal, že se chce podívat na následnou činnost pluku. Sledovali, jak šest příslušníků odpalovacího týmu vyklízí odpalovací plochu, navíjí kabely a kácí stožár. Samotný startovací stůl měl podobu nízké kruhové kovové konstrukce ne o moc větší než konferenční stolek a o stejném průměru jako V₂, usazená na hydraulických podpěrách, v jejímž středu čněl deflektor tryskových plynů ve tvaru pyramidy.

„Kolik to váží?“

„Přibližně půldruhé tuny.“

Obsluha přivlekla dvoukolový přívěs a vmanévrovala ho pod plošinu. Pracovali rychle a bez zbytečných řečí, aby minimalizovali riziko, že je ze vzduchu spatří nepřátelský letoun. Někde v lese s rachotem nastartoval motor, rytmicky vychrchlával oblaka špinavě hnědých výfukových spalin a ze zákopu se s námahou vynořil polopásový obrněný transportér.

„Co to je?“

„Mobilní kontrola odpalu. Během startu je ukrytá v zákopu.“

Transportér se k nim neohrabaně sunul porostem, zastavil a se zapnutým motorem čekal, až mu obsluha připojí odpalovací plošinu do vleku. Potom se všichni vyškrábali na blatníky a pevně se chytili pancéřované karoserie. Motor zabral a vůz se pohnul. Během chvíle byl pryč. Kromě zápachu spalin ve vzduchu a několika opálených míst na nejbližších stromech nic nesvědčilo o tom, že odtud byla odpálená střela.

Na Biwacka to zjevně udělalo stejně hluboký dojem jako sama raketa. „To je opravdu všechno? Dobrý bože, vždyť vy ty střely můžete skutečně odpalovat, odkud se vám zachce!“

„Ano, jedinou podmínkou je rovný a dostatečně pevný terén. Roh parkoviště nebo školní hřiště nám docela stačí.“ Grafa by ještě před rokem nebylo napadlo, že bude moci vypouštět rakety tak snadno. V té době ale taky ještě netušil, že se V₂ bude vyrábět masově po tisících. Děsivá důmyslnost celého tohoto podniku ho nepřestávala udivovat.

„Musí to být báječný pocit,“ pokračoval Biwack, „když zažijete, jak projekt, na kterém jste pracoval od šestnácti let, konečně získá podobu zbraně, která chrání naši vlast.“

V té poznámce zazněl tak zvláštní podtón, že Graf střelil po Biwackovi bleskovým pohledem, ale z jeho výrazu nic zvláštního nevyčetl. „To jistě.“ Dokouřil, upustil cigaretu do mechu a zašlápl ji. „Teď bychom se měli už vrátit.“

Neušli ještě ani padesát metrů podél cesty, když jim rachocení oznámilo, že polopásové vozidlo se vrací. Motor kvílel, jako by ho zachvátila panika. Už nebyl ověšený příslušníky odpalovací čety, ve velké rychlosti projel zatáčkou a prudce zabrzdil. Postranní dveře se rozlétly a z nich vystrčil hlavu četař Schenk, který odpálení řídil, veterán, jenž v mrazech východní fronty přišel o obě uši. „Doktore Grafe, na stanovišti sedmdesát tři došlo k nepředvídané situaci. Poručík Seidel vás žádá, abyste okamžitě přijel.“

Natáhl ruku, aby pomohl Grafovi nasednout, ale když si všiml Biwacka, zaváhal. „To je v pořádku, je tu se mnou.“ Schenk vytáhl do vozu i esesáka a za oběma zabouchl dveře.

„Nezapomněl jste na něco, četaři?“ oslovil ho Biwack.

Schenk si ho změřil od hlavy k patě, zprvu nechápavě, pak pobaveně. Líně zvedl paži. „Heil Hitler.“

Transportér se prudce otočil do protisměru, sjel přitom z cesty a pak vyrazil vpřed, až se všichni zapotáceli. Graf se chytil jednoho ze dvou zabudovaných otočných sedadel. Schenk se držel druhého. S přemrštěnou obřadností, jako vrchní číšník v luxusní restauraci, přenechal místo Biwackovi. V porostu to jimi házelo a pak se vrátili na cestu.

Sedadla byla upravená pro dohlížejícího důstojníka a jeho zástupce tak, aby pohodlně viděli na start střely. Úzkými průzory nad přístrojovým panelem v zadní části vozidla sledovali, jak silnice za nimi ubíhá. Biwack si všímal ciferníků a přepínačů. Bylo na něm znát, že by nepohrdl dalším výkladem, ale Grafem zmítalo příliš mnoho pochybností, než aby se mu chtělo odpovídat na nové otázky. Došlo k nepředvídané situaci. Kolikrát za poslední měsíc slyšel tahle slova?

Jak jím to ve stísněné kabině třáslo, začalo se mu dělat špatně od žaludku. Pevně svíral boční okraje sedadla. Po pár minutách zpomalili, protože projížděli kolem řady cisteren zaparkovaných po straně cesty. Vojáci s rukama v kapsách se schovávali před deštěm pod stromy; tak blízko hořlavin nesměli kouřit. Obrněné vozidlo zastavilo a četař otevřel dveře. Grafovi se ulevilo, když vyskočil ven do chladného provlhlého vzduchu.

Poručík Seidel na něj čekal. Pluk se skládal ze tří baterií a pod každou z nich spadaly tři odpalovací čety o dvaatřiceti mužích. Seidel byl velitelem druhé baterie. Byl přibližně stejně starý jako Graf a také pocházel z Berlína. Občas, když nebyli na smrt unavení, si v důstojnické jídelně zahráli šachy. O politice nikdy nemluvili. Seidel se tvářil ponuře.

„V komoře s řídícím systémem začalo hořet.“

„Hořet? Odpojili jste přívod energie?“

„Úplně. Pojďte se podívat.“

Obešli transportér a zastavili se před ním. Dvě stě metrů dál po cestě čněla raketa připravená k odpálení. Kolem ní nebyl nikdo. Seidel mu podal dalekohled. Graf se zadíval na V₂. Z místa těsně pod bojovou hlavicí se neslyšně linul kouř a vítr ho odnášel.

„Je natankovaná?“

„Plně. Proto jsme startovací místo evakuovali. Vypadá to, že si toho všimli těsně před odpalem.“

Graf sklopil dalekohled. Zamnul si bradu a palcem a ukazováčkem si sevřel nos. Neměl jinou možnost. „Budu se na to muset podívat.“

„Myslíte to vážně?“

„Ten krám jsem přece zkonstruoval.“ Snažil se mluvit nevážně.

„Popravdě, strach nemám ani tolik z toho, že by to mohlo bouchnout, jako spíš z toho, že musím šplhat po tom příšerném Magirově žebříku.“ Vlastně ani moc nelhal. Měl strach z výšek.

Seidel ho poplácal po paži. „To je vlastně pravda, potřebuju dva dobrovolníky.“ Mrkl na Grafa a rozhlédl se. Ukázal na nedalekou dvojici vojáků. „Vy dva, odneste k raketě žebřík.“

Stoupli si do pozoru, v obličeji celí popelaví. „Rozkaz, pane poručíku.“

Graf za nimi zavolal: „Budu potřebovat rukavice a něco, čím komoru otevřu.“ Až teď si uvědomil přítomnost Biwacka, který naslouchal jejich slovní výměně. Otočil se znovu k Seidelovi. „Tohle je mimochodem sturmscharführer Biwack. Má se připojit k našemu pluku jako nový politický komisař z ústředí strany.“

Seidel se znovu zasmál, jako by to považoval za další fázi jejich vtipkování, ale potom Biwack srazil podpatky a zasalutoval „Heil Hitler!“ a Seidlovi ztuhl úsměv. Oplatil pozdrav a zeptal se: „A jaká bude konkrétně vaše úloha u pluku, pane sturmscharführere?“

„Pozvedat morálku. Připomínat mužstvu, za co bojují.“ Seidel svěsil koutky úst a přikývl.

„To je užitečné.“

Graf znovu zkoumal dalekohledem raketu. Zdálo se mu to, nebo kouř skutečně zhoustl? Žár v blízkosti hlavice ho tolik neznepokojoval – dokud se neuzavře elektrický obvod rozněcovače, amatol není o nic nebezpečnější než tunová hromada hnědé hlíny. Jiná věc byla, že hoří v takové blízkosti paliva. Výbuch palivové nádrže už zažil. Jednou přímo před jeho očima roztrhal tři lidi na kusy. A to šlo jen o malou pokusnou nádrž, kdežto V₂ obsahovala osm a půl tuny metylalkoholu a kapalného kyslíku. Snažil se na to nemyslet.

„Ztrácíme čas,“ poznamenal. „Povězte jim, ať si s tím žebříkem pospíší.“

Vykročil k raketě. Za sebou zaslechl kroky, otočil se tedy a uviděl, že ho dobíhá Biwack. „Ne, tady nemůžete nijak pomoct,“ odmítl ho. „Držte se pěkně v pozadí.“

„Rád bych šel s vámi,“ stanul Biwack vedle něj. „Poručík si o mně zjevně myslí, že jsem nějaký ouřada z Hnědého domu, ale já náhodou strávil dva roky na východě. Chci jít vojákům příkladem, to jistě chápete.“

„Jak si přejete.“ Graf zrychlil.

V₂ byla obluda, která ho sedmkrát převyšovala, a v této chvíli se zdála ještě vyšší. Jak se k ní blížil, sundal si čapku, a zamžoural ke špici. Problém bude v transformátoru, tím si byl jistý. V Peenemünde přišli na to, že raketa má v důsledku návratu do atmosféry v závěru letu tendenci vybuchovat ve vzduchu, a proto na horní část přidali železný pás, aby ji chránil. Jenže zimní počasí patrně zvýšilo kondenzaci a ta následně zkratovala elektrické obvody. Vyřešili jste jeden problém a vytvořili další.

Na přívěsu taženém malým náklaďákem mu přiváželi žebřík. Řidič zaparkoval u rakety, vyskočil z kabiny a začal ho okamžitě rozkládat. Byl to stejný typ, jaký používali hasiči: třídílný, výsuvný. Druhý voják podal Grafovi krabici s nářadím. Oba se úzkostně ohlíželi po kouři. Graf si vybral dva malé francouzské klíče, šroubovák a baterku a nacpal si to všechno do kapes.

Oba vojáci vztyčili žebřík k místu hned pod komorou s řídícím systémem, z něhož se kouřilo, a pak se po svých vraceli ke kolegům – zpočátku důstojná chůze se brzy proměnila v poklus. Graf se za nimi díval. Citlivky, napadlo ho. Podal Biwackovi svoji čapku a natáhl si azbestové rukavice.

Položil nohu na první příčku a začal stoupat po žebříku. Spodní část, kde byl nejširší, byla poměrně stabilní, ale jak došplhal k dalšímu dílu, žebřík byl užší a vratší. Vítr nahoře zesílil a plášť mu pleskal o nohy. Upíral pohled přímo nahoru před sebe a pokaždé si důkladně ověřil, že stojí pevně na příčce, než postoupil výš. Minul sekci s motorem, pak nádrž s kapalným kyslíkem, pak s alkoholem. V místě, kde se trup začal zužovat do kuželovité špice, minul ovládací komoru číslo dva.

Kouř se valil kolem okrajů revizního poklopu. Aby mohl pořádně uchopit šroubovák a poklop odstranit, musel si stáhnout pravou rukavici. Když poklop sňal, vyvalil se na něj oblak dusivých výparů. Odvrátil hlavu, aby je nevdechl, a ten pohyb ho přiměl podívat se stranou. V té chvíli uviděl cestu, pomocná vozidla, vojáky, kteří ho zdálky sledovali, a síla v rukou i nohou jako by ho opustila. Držel se žebříku, dokud se mu nervy neuklidnily natolik, aby se dokázal jednou rukou pustit a znovu si natáhnout rukavici.

Vstrčil obě ruce do útrob rakety, vrtěl hlavou, kašlal, oči ho pálily. Hodně mu pomohlo, že vnitřek ovládací komory znal poslepu, protože právě tak teď musel pracovat, jen hmatem, kterým rozeznával pojistky, za nimi integrátorový obvod a pak konečně hlavní elektrický rozvaděč. Z kapsy vylovil francouzák a šmátral jím uvnitř, dokud nenašel dvojici matek, která upevňovala transformátor, a po pár minutách se mu podařilo je uvolnit. Uchopil transformátor oběma rukama a vytáhl jej ven. Přitom ucítil ve tváři horko rozžhaveného kovu. Zavolal dolů, aby varoval Biwacka, a pak přístrojem mrštil co nejdál od rakety.

Kouř v komoře okamžitě zřídl. Zapnul baterku a posvítil si dovnitř. Silná gumová izolace na hlavních kabelech se roztekla. Překližkové obložení komory bylo očouzené. Větší škody neshledával. Znovu oddíl zavřel. Pak se jal pomalu sestupovat a dával si přitom pozor, aby se nedíval dolů.

Než došplhal na zem, u rakety se shromáždilo několik desítek lidí, někteří pěšky, někteří přijeli v náklaďácích – nejen Seidel a odpalovací četa, ale na předním sedadle štábní limuzíny přijel dokonce sám plukovník Huber. Biwack se skláněl nad vyhořelým transformátorem. Pokusil se ho zvednout, ale byl příliš rozpálený, než aby ho udržel v ruce, nešlo to dokonce ani v kožených rukavicích, a tak ho hned upustil.

„Je hodně poškozená?“ zeptal se Seidel.

Graf si stáhl rukavice a posadil se na bobek, aby popadl dech.

„Co jsem si mohl všimnout, poškozená není vůbec. Jen ten transformátor.“

„Co navrhujete?“

„Vypustit palivové nádrže. A pak ji poslat do dílny, kde provedeme zkoušky elektriky.“

„Nestačilo by jen vyměnit transformátor?“

„Stačilo, ale proč riskovat?“

Do rozmluvy se vložil Biwack. „Říkal jste přece, že raketa není poškozená.“

Graf vstal. „Pravděpodobně není, dokud ale neozkoušíme kompletní elektroinstalaci, nemůžeme na to sázet.“

„Jak dlouho trvá vypustit palivo?“

„Pár hodin.“

„To znamená, že ztratíme půl dne a Londýn od nás bude mít odpoledne pokoj. Kdybychom ji vypustili, co nejhoršího by se mohlo stát?“

„Střela by mohla selhat,“ odvětil Graf. Přistihl se, že mu dělá potíže zachovat klid. Ten politický komisař je v Scheveningenu hodinu, a už je z něj odborník. „Nebo by se mohla odklonit od cíle a v takovém případě bychom promrhali sto tisíc říšských marek.“

Přistoupil k nim Huber. „Jak jste se tedy rozhodli, pánové?“

„Doktor Graf navrhuje zrušit start,“ odpověděl Seidel. „Pan sturmscharführer s tím nesouhlasí, jak se zdá.“

„Na mě neberte zřetel,“ zamával Biwack notesem. „Jsem tu pouze jako pozorovatel.“

Huber se podíval na raketu, pak na zčernalý transformátor, potom na Grafa a nakonec mu zrak spočinul na Biwackově zápisníku. Graf téměř slyšel, jak mu v hlavě cvakají kolečka. „Ve válce je nutné riskovat,“ rozhodl nakonec. „To je přece základ národního socialismu.“ Pokynul Seidelovi. „Nahraďte vadnou součástku. Pak raketu vypusťte.“