Copyright c Tereza Boučková, 2022

ISBN 978-80-207-2106-8

Po přeslici I

Minulost mává nám

Z českých luhů a hájů

Duch lebky a spol.

Závod s časem

New York!

V dobrém i zlém

Co je v manželství nejdůležitější!?

Nejsložitější systém ve vesmíru

Event v Rudolfinu

Druh odvahy

Zázraky se dějí v listopadu

Po přeslici I

Je první den roku 2017. Po silvestrovské noci, připomínající víc válku než veselí, vyšlo slunce. Venku, všude, kam oko pohlédne, vykreslil mráz křehké bílé krajkoví. Krajka je na drátěném plotu, na brance, na stromech, na střechách domů kolem, na lopatě zapomenuté v zahradě. Slunce vše ozařuje přes opar mlhy, zvedající se i v desetistupňovém mrazu z nedalekého údolí.

Poslouchám poslední CD Leonarda Cohena You want it darker. Poslouchám píseň Leaving the table (Opouštím stůl) a přitom si ke stolu sedám. Je to nádherná píseň. Jímavá, prostá, hluboká. Je v ní všechno, co může člověk říct, když má čas loučit se s životem. A když je básník a muzikant par excellence, jakým Cohen byl.

Vzpomínám na lidi, kteří v minulém roce zemřeli a kteří v mém světě zanechali silnou stopu. Myslím na Leonarda Cohena, Věru Čáslavskou, Radima Hladíka. Opustili stůl, jsou ze hry, jak zpívá Leonard, ale stejně jako Leonard tu pořád nějak budou. Skrze své činy, své lidství, svou statečnost, nadání a práci, do níž to nadání svou pílí přetavili.

Rekapituluju si, co se mi v minulém roce líbilo tak, že to ve mně ještě dlouho rezonovalo.

Almodóvarův film Julieta. Skvěle natočený (nádherné, silné, barevně prokomponované záběry, které se dnes ve filmu tak málo vidí a které v televizi nevyniknou), skvěle napsaný (podle povídky Alice Munroové) a skvěle zahraný. Je to film, který můžou opravdu ocenit a pochopit především ženy, mámy. Pedro Almodóvar natočil hlubokou sondu do ženské duše, ale i do soukolí života, kdy náhody a nehody zamotají klubko rodinných a rodičovských vztahů stejně křehce a neuchopitelně, jako kreslí mráz své krajkoví. Tak jako se v teple mrazivé krajkoví z ničeho nic a přitom navždy rozplyne, stejně se to může stát se vztahy uvnitř rodiny. Kolik nedorozumění a drobných nenápadných detailů vytvoří drama, tragédii, kterou nelze odestát. A kolik úsilí a smutku (a další rodinná tragédie) způsobí, že k sobě matka s dcerou zase najdou cestu.

Koncert Prague Cello Quartet v rámci festivalu Talichův Beroun. Čtyři hráči na violoncello – Jan Zvěřina, Petr Špaček, Jan Zemen a Ivan Vokáč – předvedli něco, co jsem na koncertu vážné hudby zažila jen u Jiřího Stivína a jeho Pocty svaté Cecílii, což není tak úplně standardní vážnohudební projekt. Prague Cello Quartet předvedl, že klasická muzika se dá prezentovat tak, že se nejen výborně a se vší vážností zahraje, ale taky se v pauzičkách mezi skladbami proloží chytrým suchým pěkným anglickým humorem. Stalo se, že jsme se my, diváci a posluchači v sále, chvílemi fakt popadali smíchy za břicho. Čtyři mladí muzikanti nám dokonce v průběhu koncertu předvedli malou divadelní krásně potrhlou etudu (trochu mi to připomínalo senzačně ulítlé improvizace Jaroslava Duška a jeho přihrávačů), kterou dokázali zahrát a načasovat tak, aby skončila v nejlepším. (To je dnes taky velké umění, skončit v nejlepším, tati, klobouk dolů!) Nakonec nám ti čtyři violoncellisté zahráli i hity na přání – a to byl odvaz na entou a obrovské juchuchu, které spořádané berounské publikum zažilo v rámci festivalu Talichův Beroun jen jednou, když tu vystupovala Ida Kelarová se svým dětským souborem Romano Drom. To sice byl odvaz, ale nebyla to tak čirá, báječná a osvobozující sranda.

Představení August August, august v Divadle ABC. Tuhle hru, kterou napsal Pavel Kohout před padesáti lety, zasadil režisér Ondřej Zajíc do dnešní doby pokleslé, agresivní zábavní produkce. Hra o kontrastu tvrdého byznysu a Augustovy dětsky prosté naivity pořád funguje. Všichni herci se mi moc líbili, ale hlavní představitel, August, Zbigniew Kalina, byl přímo skvělý. A scéna, ve které si sám v posteli rodí svého synka, je přímo rozkošná. Tohle divadlo určitě stojí za vidění.

Knížka povídek Edgara Dutky Matka vzala roha. Přečteno s radostí a rozechvěním. Je to volné pokračování Dutkovy nejlepší knížky (aspoň pro mě) U útulku 5. Když jsem si o jeho novince povídala s kamarádkou, říkala, že ty příběhy jsou dnes jako science fiction. Ano, povídky totiž začínají příběhem Dutkovy maminky, která vzala roha z komunistického vězení v padesátých letech, podařilo se jí utéct přes hranice do Rakouska a dostat se až do Austrálie, zatímco její dvě děti tu skončily na čas v sirotčinci a nadlouho jako rukojmí komunistického režimu. Další smutně humorné povídky vyprávějí o tom, jak se mladý muž se škraloupem potomka mámy, která odtud zdrhla, vypořádává se životem bez rodičů (táta neznámý), jak tvrdohlavě hledá svoji cestu a jak nikdy opravdový, hluboký vztah se svou mámou nenaváže, i když jí byl později párkrát blízko. To křehké rodinné předivo. Ten pocit, když je chlapec mámou opuštěn…

Zážitek z provedení České mše vánoční Jakuba Jana Ryby v kostele svatého Jana Křtitele ve Svatém Janu pod Skalou den před Štědrým dnem. Dirigoval ho s augustovsky prostou radostí a entuziasmem Haig Utidjian, dirigent, který se všemi sólisty i sborem zpíval jejich party a který na konci koncertu rozezpíval celý kostel koledou Narodil se Kristus Pán. Nečeskou češtinou nás předtím požádal, abychom zazpívali nejen první, ale i druhou sloku, abychom ten večer zazpívali aspoň dvě sloky, požádal nás o to Brit arménského původu, narozený na Kypru, který musel zakotvit v České republice, protože nade vše miluje českou muziku.

Nakonec jsem se ale nemohla dočkat, až půjdeme na první svátek vánoční na tradiční koncert Petra Vondráčka a jeho Lokomotivy do bývalého kina v Loděnicích. Kdysi jsem si o Vondráčkovi myslela (samozřejmě aniž bych na něm kdy byla), že je to frajer libovej. A on je přitom nadaný, výborný muzikant a zpěvák, nadšeně hrající rock’n’roll, a má kolem sebe i výborné muzikanty. Večer vrcholí tím, že si všichni vymění nástroje, aniž by na vteřinu přerušili skladbu, kterou hrají. Vondráček se přesune od klavíru k sólové kytaře, sólový kytarista k basové, basák jde za bicí a bubeník zasedne za klavír – a všichni jsou zase a znovu skvělí a pokaždé nás rozpálí do žhava. Není nic lepšího než protrsat se, rychle a zběsile, až k novému roku.

Ať je nádherný!

Minulost mává nám

Stejnojmennou píseň napsal a zpíval Jaroslav Hutka v době, o níž je tu řeč. Půjčila jsem si jeho titul, neboť můj měl být: Kdo nic nedělá, nic nezkazí. Ale Hutkova dávná píseň, kterou vřele doporučuju k poslechu, je přesně o tom všem.

Kdo nic nedělá… Tato stará a u nás v minulém režimu velmi oblíbená pravda má stále svoji platnost. I když se dá vyložit všelijak, výsledek je týž. Všichni, kdo se po okupaci naší země v roce 1968 mlčky a tiše (a většinou neradi) se stavem věcí veřejných smířili a nic proti němu nepodnikli, mají dnes čistý štít. Dokonce i všichni, kdo politické perzekuci aktivně pomáhali – jen samotných příslušníků Státní bezpečnosti bylo prý kolem třinácti tisíc (a desítky tisíc lidí s nimi nějak spolupracovaly) – jsou paradoxně taky čistí. Lustrační zákon, prověrky Národního bezpečnostního úřadu, to jsou dnes cáry papíru, které nic neznamenají.

Paradoxně jsou po sametovém převratu nejvíc na ráně ti, kteří proti minulému režimu bojovali a někteří se s ním taky zapletli. Tušil snad někdo v těch strašných časech reálného socialismu, prošpikovaných estébáky a jejich donašeči, že jednou skončí? Vždyť režim, založený na faktu ohromné síly okupační armády a postavený na strachu a vydírání svých obyvatel přes práci a především přes děti, to měl zmáknuté na věčné časy! Koho by napadlo, že se u nás ty věčné časy tak náhle a bezbolestně zhroutí? Že se otevřou archivy. Vyplavou na povrch informace, které měla spolknout tajná věčnost.

Archivy Státní bezpečnosti ovšem neobsahují důkazy o tom, jak se chovali její příslušníci, a tak se dnes ti, kteří tlak na obyvatele socialistického Československa páchali, nesoudí. (Za násilí při výsleších jich bylo tak nějak odsouzeno na prstech jedné ruky – jakkoliv právě prsty při své práci některým vyslýchaným rádi pálili.) Nesoudili a nesoudí se ani čelní představitelé komunistické strany a vlády, kteří ten estébácký teror proti skupině nepoddajných obyvatel nařizovali a kryli. Gustáv Husák si umřel pěkně v klidu, Lubomír Štrougal si žije pěkně v klidu, Milouš Jakeš to samé v bledě modrém a ještě žvaní v televizních dokumentech o časech minulých, jak nikdo nikomu v ničem nebránil… A baterie malých a přesto veledůležitých udavačů a tajných spolupracovníků, špiclů, spíš slouhů, kteří uměli svým donášením ztrpčit život i v těch nejsoukromějších sférách a intenzivně tak spoluvytvářeli tu zastrašující fízlovskou všudypřítomnou moc, taky nic.

Na paškál se dostávají lidé, kteří proti režimu aktivně vystupovali, na kterých StB pracovala, jež honila, vyslýchala a některé i věznila. Největší paradox naší svobodné doby je fakt, že při odhalování těch, kteří svoji disidentskou roli nezvládli, kteří se zlomili anebo jen hráli svoji hru, při níž něco řekli a někoho shodili v domnění, že tím pomůžou své věci, a mysleli si, že mají vše pod kontrolou a jsou to oni, kdo tahají za delší kus provazu… zkrátka největší paradox je ten, že tyto lidi odhalujeme na základě záznamů a zápisů jejich, pardon, našich estébáků, fízlů.

Cibulkovy seznamy. Vzpomínám si, jak jsem je, hned co po revoluci vyšly, někde v Praze koupila a doma je pak otvírala velmi rozechvěle. Věděla jsem sice, jak jsem se při výsleších chovala a že jsem kromě jednoho výslechu, který mi přišel dokonale směšný (ptali se mě totiž, kolik mi táta posílá z ciziny peněz, a on mi přitom žádné neposílal), nikdy nic estébákům nepodepsala, věděla jsem to a stejně jsem se bála, že v nich budu uvedená.

Příslušníci Státní bezpečnosti byli ze své podstaty podlí. Kdo z nich si myslel, že dělá dobrou věc? Jejich pracovním nástrojem byla, kromě zastrašování, taky faleš. A nabízení milostí! Byly tak lákavé. A vypadaly nevinně. Estébáci byli ovšem kariéristi. A srabi, kteří by svoji pozici jistě neohrozili vytvořením třeba fiktivního spolupracovníka. Oni přece moc dobře věděli, co je fízlování.

Jazzová sekce byla v době totality a zákazu všeho, co zavánělo svobodou, jako zjevení. Sháněli jsme s mužem vše, co vydala. Skvělé Jazz – Bulletiny, pojednávající o současné muzice, která se k nám ze světa dostávala tak těžko, ale i sešity edice Jazzpetit, kde myslím doma poprvé vyšel Hrabalův román Obsluhoval jsem anglického krále. Sekce vydávala také publikace s pracemi předních českých (zakázaných) výtvarníků a fotografů; edice se jmenovala Situace. Mohli jsme tak vidět věci od Adrieny Šimotové, Stanislava Kolíbala, Emily Medkové…

Od roku 1974 do roku 1980, kdy byly definitivně zakázány, organizovala Jazzová sekce skvělé Pražské jazzové dny. Chodili jsme na ně a byli u vytržení. Tehdy byl v Lucerně úplně jiný svět než ten, z něhož jsme do sálu přišli. Činnost sekce byla široká a kvalitní; její vynikající grafickou podobu obstarával Joska Skalník. Byla i velmi potřebná. Obzvlášť pro mladé lidi mimo Prahu znamenala jediný a jedinečný zdroj pravdivých informací.

Její hlavní protagonisté byli v osmdesátých letech odsouzeni k podmíněným trestům a dva z nich, Vladimír Kouřil a předseda Karel Srp, si své angažmá odseděli ve vězení. Srp dostal šestnáct měsíců. Plzeňské Bory opustil prvního ledna 1988.

Ve svobodných časech se ale ukázalo, že Karel Srp s milostmi od StB kalkuloval. Ve svazcích jiných osob, na které se soustřeďovala estébácká pozornost, se našly agenturní zprávy od spolupracovníka s krycím názvem Hudebník. V registru svazků je pod registračními a archivními čísly uvedeno právě jméno Karla Srpa. Jeho souputníci z té doby vzpomínají, že prý razil mezi mladými členy sekce teorii o tom, že podepsání spolupráce s tajnou policí je taky jen cár papíru, a pokud to bude pro Jazzovou sekci prospěšné, mohou s StB spolupracovat. Můžeme si o tom myslet cokoliv. Třeba to, že podobné důvody ke spolupráci jsme mohli mít my všichni, co jsme se dali, anebo jsme byli okolnostmi vystřeleni, na cestu odporu. Taky jsme si mohli stanovit jakýsi vyšší cíl, pro který bychom tajně spolupracovali, rozuměj, donášeli. Ale to do teorie mravnosti, čili etiky, nepasuje.

Karel Srp do etické komise pro ocenění účastníků odboje a odporu proti komunismu nepatří. Škoda, že to nepochopil a svým současným angažmá devalvuje vše dobré, co vykonal. Při obchodu s mravností se ztratí duše. Jinak to není a nebude.

Z českých luhů a hájů

Dopřála jsem si nedávno zážitek a v přímém přenosu vyslechla řeč našeho prezidenta v Poslanecké sněmovně, týkající se novely zákona 114 o ochraně přírody a krajiny, jinak řečeno novely o národních parcích a především o Šumavě. Když měl prezident do sálu Sněmovny přijít, rozezněla se fanfára z Libuše. Myslela jsem, že se tahle ceremonie koná jen při navýsost slavnostních večerech na Pražském hradě. Ve Sněmovně, kde je cesta k řečnickému pultu krátká a docela obyčejná, to působilo poněkud nepatřičně, ale proti gustu…

Prezident začal mluvit a já musela zas a znovu obdivovat jeho skvělý řečnický projev. Jak slíbil při své inauguraci a jak nám už mnohokrát předvedl, mluvil celou dobu spatra. Mluvil, aniž by jedinkrát ztratil nit, aniž by říkal v každé druhé větě vlastně a jako by, aniž by se podíval na úplně maličký tahák. Ani jednou se nejistě nepodrbal na nose a neudělal ehm; geniální řečník!

A jak umí skloubit velké s malým. Skvělý, obdivuhodný způsob projevu však zcela zkazil jeho obsah. Ten byl přímo ukázkově štvavý, jakkoliv nám prezident ve svém inauguračním projevu slíbil i to, že bude národ spojovat. Jak rád ho rozděluje! A přímo se v tom vyžívá. O jeho vášni pro jitření emocí svědčí spousta příkladů a vlastně každý jeho projev. Proč to ten ohromně chytrý a vzdělaný člověk, náš prezident, dělá? Vždyť se tím šíleně shazuje.

Hlavním tématem jeho projevu byla, kromě zášti k některým bývalým politikům, Šumava. Shodou náhod jsem nedávno běžela na běžkách kolem pramene Vltavy, o kterém prezident, taky běžkař, ve Sněmovně mluvil. Rozvíjel kolem toho místa přímo spiklenecké teorie. Já jsem samotný pramen, údajně posunutý jinam – dle prezidentova projevu závažný fakt číslo jedna, ve sněhu neviděla.

Zato jsem viděla zblízka fakt číslo dvě. Les, který Bursíkové, rozuměj, zelení fanatici – zelené je prý nutné odlišovat od ekologických fanatiků, protože ti aspoň vědí, co je biomasa, ach, ta zatracená mrkev Kateřiny Jacques! – měli hmoždit ručními pilami z plošin nákladních aut, aby si turisté mysleli, nevím co. Byl to velmi smutný pohled. Uschlé pahýly stromů, kam oko od pramene pohlédne. Malé, mladé stromky, které tam určitě někdy v noci Bursíkové tajně přivezli a za světel reflektorů zasadili, aby to ráno vypadalo, že se les přirozeně omlazuje – prezidentův fakt číslo tři – čouhaly ze sněhu tu a tam.

Než totiž začali fanatici konat své zkázotvorné dílo, šumavským lesům se prý dařilo. Knížata z rodu Schwarzenbergů se kdysi dávno o lesy výborně starala. A byly to lesy výhradně hospodářské! Dřevo se na Šumavě nejen těžilo, ale i zpracovávalo. Jak může někdo prosazovat bezzásahové zóny a dělat z přírody experimentální pole? Hřímal prezident. A přitom se těm Bursíkům, co zničili šedesát tisíc stromů, nic nestane! Ani Špidlové nic nepochopili. Pracovníci kultury se zase chtějí jen zviditelnit. A novináři píší každý den o něčem jiném, aniž by čemukoliv rozuměli.

Naskýtá se sice otázka, jestli tu právě tehdy, v těch dávných skvělých hospodářských časech, nebylo založeno na problém zvaný smrková monokultura. Taková monokultura je přece pro přemnoženého kůrovce, čili lýkožrouta smrkového, přímo ideální. Tenhle detail však prezident nezmínil. Nezmínil ani dobu socialismu. Pominul fakt, že se v naší zemi na čtyřicet let násilně přeťalo vše, co bylo spojené s předáváním znalostí, vědomostí a majetku z generace na generaci. Co když se právě v té době ztratilo to zásadní, co v Rakousku, které několikrát předhodil jako vzor, nikdo nepřeťal: silný vztah lidí k půdě a krajině!

Proto je u nás nutné některé oblasti krajiny chránit víc i s tím rizikem, že výsledek bude nejistý. Tak jako se neví, proč se naše planeta otepluje a proč někde tají ledovce a jinde začínají růst, tak se taky neví, co je jako ochrana před kůrovcem lepší. Má se napadený les vytěžit, anebo nechat stát a umožnit přírodě, aby se sama zotavila? A teď, babo, raď.

Myslela jsem si o tom v posledních letech leccos, ráda totiž podléhám momentálním emocím. Teď jsem ale v oblíbeném veřejnoprávním rozhlasovém pořadu Jak to vidí slyšela, jak se k tématu Šumavy a národních parků vyjádřil, bez zášti a hany, profesor David Štorch, Ph.D., biolog a ekolog. Erudovaně a přitom srozumitelně vysvětlil, v čem je návrh novely ministerstva životního prostředí o ochraně přírody a krajiny dobrý a důležitý a v čem naopak senátní návrh, který vášnivě hájil ve Sněmovně prezident, zrádný. A proč se má u nás i v celé Evropě vždy někde ponechat malinké procento krajiny svému osudu.

Ochrana přírody v praxi může však vypadat všelijak. Bydlím přes třicet let v chráněné krajinné oblasti, která se tu dokonce kříží s národní přírodní rezervací. Na papíře znějí zásady ochrany skvěle. Hned na prvním místě mají ochranáři usměrňovat lesní a zemědělské hospodaření, především v nejcennějších lokalitách, které kombinují s aktivní péčí o přírodní rezervace.

V našem lese to vypadá tak, že se krásný, vzrostlý, dubovo-bukový les každoročně neurvale těží. Nové paseky se neosazují – dva roky se to prý ani nemusí. Ale tady i třetí rok roste jen dvoumetrový plevel a nikoho to nezajímá.

Paseky, které se před mnoha lety osázely, nikdo nikdy neprořezal. Pokud stromky nezadusil plevel, kolem sazenic se musí pravidelně sekat, zadusily je výhony z pařezů, rostoucích v ohromných trsech jako neprodyšná houština. Z toho les nikdy nebude! Ale řešit to nebo jen usměrnit se ochranářům nechce. Zato na povolení k pokácení tří stromů, hrozících pádem na dům, se sejde celá komise a děsně ty stromy brání.

I kolem vzhledu chat a domků v chráněném území je aktivita CHKO příkladná. Někdo – kdo vlastně a proč? – rozhodl, že černé střechy tu jsou nepřípustné a červené omítky nevhodné. A přitom je například pompejská červená v kombinaci s černou tak ladná a vkusná. Nepřípustné jsou taky balkony a lodžie ve štítech. A tak dál. Když se v plánech nepodřídíte, nedostanete stavební povolení. Někomu se ale povolí tak megalomanské stavby, ke svému okolí esteticky nevhodné, že člověk žasne. Jestli to všechno stejně není jen o lidech?

Duch lebky a spol.

Už cestou jsem byla nějak ostražitá, přestože zdejší hysterii kolem uprchlíků nesdílím. Nesdílím však ani touhu otevřít náruč všem, kteří ze světa do Evropy míří. Přišlo mi prostě zajímavé, co jsem si předsevzala: podívat se na dvě čerstvě otevřené výstavy v Národní galerii. Porovnat dva pohledy na svět dvou mužů téměř stejně starých, dvou osobností v oboru umění, které, každou v jiném koutě světa, formovala totalita.

Ve Veletržním paláci vystavuje Aj Wej-wej, letos šedesátiletý čínský umělec světového věhlasu, architekt a politický aktivista. Vystavuje objekty, které mají v prostoru paláce, kde bylo za druhé světové války shromaždiště Židů určených k deportaci do koncentračního tábora v Terezíně, zase jinak angažovaný ráz.

Jeho Zákon cesty má fungovat jako podobenství, vztahující se právě k tomuto místu. Jako svého druhu (veřejné) prohlášení, které je nadáno schopností vyvolat prožitek katarze, přičemž zároveň ztělesňuje selhání, paradox, rezignaci.

Instalace jde na věc rovnou, bez příkras, prvoplánově. Přes celý sál se táhne obří, skutečně ohromný černý člun a v něm je naskládaná neuspořádaná masa černých uprchlíků. Dva z nich už plavou v kruhu pod člunem a zdá se, že ruku pro pomoc vztahují marně.

Byla jsem v sále sama a bylo mi tam nepříjemně, ale prožitek katarze ani pocit selhání jsem neměla. Jen touhu z té výstavy, která nás vychovává, kárá a svým způsobem i kádruje, co nejrychleji zdrhnout. Udělala jsem to – a to se nemá. Ale když mě tenhle druh smrtelně vážného angažovaného umění strašně neba!

Ve Valdštejnské jízdárně vystavuje František Skála. Je o rok starší než Aj Wej-wej a vystavuje tu své práce vzniklé od roku 2004 do současnosti.

Všemi dostupnými prostředky se pokouším sám sobě navodit stav úžasu

A zprostředkovat ho druhým

Jedna ruka surovec – druhá ruka citlivec

Apoštol zmaru – lovec mizejících kvalit Vyvolávám tváře z transkulturního zásvětí

Pohybuji se po riskantní hranici vážného a nevážného

Potápím se ke dnu přiváben hlasem mořské okurky a na hladinu vynáším perlu

A fakt, fakt se Skálovi daří navodit i v nás, návštěvnících, stavy úžasu. Jakmile vejdete do výstavního sálu, jste lapení a nesení vlnou hravého, fantaskního a přitom docela obyčejného světa, groteskně posunutého. Ať jízdárnou procházíte zleva, zprava, zezdola či shora, zaplavuje vás dobrá nálada.

Pokud jste jako já nastavení levotočivě, první kroky vás zavedou do pavilonu s názvem Musaion. Jsou tu drobnosti stvořené z věcí, které my, obyčejní smrtelníci, běžně házíme do kontejneru anebo do kamen.

Tak třeba „Pánská kosmetická řada“. (Na Skálově výstavě je víc než jinde nutné pilně číst ke všem vystaveným věcem popisky.) Je tvořena z torz olezlých malířských štětek a nechybí tu ani ohryzaná kost; pánové snad budou vědět, proč. Zato „Výbava agenta tajné služby“ se skládá ze tří starých kožených pouzder. Z jednoho z nich čouhá něco jako jezevec, který musí mít pro agenta tajné služby zcela zásadní význam. To „Zbytky výbavy agenta tajné služby“ tvoří, kromě ohořelého koltu a jiných propriet, taky velká žlutá žínka a ty si diváku zapřemýšlej, co tím chtěl básník říci. Anebo nepřemýšlej a užívej si to.

Když se z Musaionu vymotáte – musíte přitom uniknout pohledům několika podivuhodných mandarinů – narazíte na obří, dřevěný „Zub času“. Ach ano, takhle nějak, spíš víc, musel mít zahnuté kořeny zub moudrosti, který mi před týdnem na jedné pražské zubní klinice přes hodinu doloval z pusy šikovný doktor. Byl to ohromně milý Syřan, původně z Damašku, kde měl patnáct let svoji ordinaci. Žije u nás teprve dva roky a ještě moc nerozumí česky…

Jdete dál, vstříc oddílu zvanému Gallery. I tady bych mohla vystavovat, kdybych měla Skálovu fantazii, ironii a drzost. Tedy rozhodně pokud jde o „Egyptské ramínko“, u něhož jsem si s radostí poznamenala, že jde o kombinovanou techniku. Až ho spatříte, taky vás popis techniky pobaví. „Peněženky for ever“. Koho by napadlo schovávat rozedrané vysloužilé peněženky a udělat z nich umělecký počin?

Pavilon Privat – Respektujte jeho soukromí nemůžu popsat z výše zmíněných, pochopitelných důvodů.

V jízdárně se vám po celou dobu nad hlavou vznáší „Vzduchoplavec“. Točí se v prostoru, hedvábí, které drží v rukou, se v proudu vzduchu něžně třepotá, takže se zdá, že opravdu letí, volný a svobodný, kam chce. Možná přímo do nebe.

„Dům stínů“ i „Lampylon“ tajemně září, v Tribalu se taky pracuje se světlem a ve „Skříni erotické poezie“ se zvědavostí. A všude, všude kam oko pohlédne, s neotřelými nápady, humorem, nadsázkou. A to mě ba!

Když se v jízdárně ozve rachot kompresoru, jděte se honem podívat, jak před vašima očima vyroste ze zmuchlané bílé hromady, ležící na zemi jako binec, který tu zapomněli uklidit, veliký a hrozivý „Duch lebky“. Jakmile se kompresor vypne, duch se, jak je to u duchů běžně zvykem, pomalinku vytrácí. Stává se z něho docela milá hlavička s frňákem, vlastně s dírou po frňáku, zabořenou k podlaze. Pak už jen oči, tedy důlky po očích, které vám němě, smutně připomínají – prach jsi a v prach se obrátíš. Nakonec se vše rozpadne na neladnou, zmuchlanou hromadu látky, kterou zapomněli uklidit.

Ve Valdštejnské jízdárně nám František Skála přichystal čirou radost. Při vernisáži se zničehonic rozhodl, když před sebou uviděl dav fanoušků, že bude kandidovat na prezidenta, ohó, dav fanoušků dělá odjakživa divy!

A vy si rozpustile, živě představíte, jaké by to bylo, kdyby nad Pražským Hradem zářil „Lampylon“ anebo létal „Vzduchoplavec“. Jak se tam nadouvá „Duch lebky“.

A pak si smutně uvědomíte, že už se tam jeden vúplně opravdově, úplně skutečně, docela zlomyslně, pomstychtivě, bez nadhledu, nadsázky a smyslu pro humor, který míval…

Závod s časem

„Holky, já bych si přála, aby byl chlupatej. Celej! A aby byl sošnej. Fořt, někde od Dobříše třeba. Aby to byl kus chlapa.“ Říkala tou představou celá zrůžovělá Růženka a lokla si kořalky z lahve, jež poctivě kolovala u stolu s ryze ženským kolektivem od padesáti do sedmdesáti let, a poslala ji dál. Hned se rozvinula veselá a hlučná debata na téma vysnění muži versus muži.

Ženy se tu poctivě dělily na desítky let (šťastně) vdané a desítky let (šťastně) rozvedené; byly tu i vdovy se životem srovnané. Na svůj první letošní závod na dračí lodi, Memoriál doktora Karla Popela, čekal u stolu v loděnici Klubu vodních sportů v Praze houf Velkých holek, Big Girls. Je to houf žen, které fungují jako tým veteránek už přes deset let. A to je něco, když se dokáže sejít a týden co týden tvrdě trénovat tolik bab, schopných dát dohromady dvaadvacetičlennou posádku: dvacet pádlujících dračic, plus bubenici a kormidelnici.

Jsou to ženské, které vědí o životě své. Všechny tu prožívají… Všechny tu prožíváme – i já mezi Velký holky pár let patřím – malá i větší osobní dramata. Se zdravím, s rodiči, kteří nám zestárli do dětských let, akorát že starání o ně je o moc smutnější. Jsou to kamarádky, některé mnohaleté a jiné v zaučení. Ženské různých povah a profesí, mnohé s vodáctvím, a tedy pádlováním celoživotně spojené. Jiné, třeba jako já, tímhle sportem donedávna nepolíbené. Jedno je ale v téhle partě společné: Touha žít, radovat se, překonávat strázně osudu, nevzdat to, neskuhrat. Pádlovat, závodit. Bojovat nejen s ostatními loděmi, ale především se svým stárnoucím tělem a svou vůlí.

„Nejdřív jsem viděla všechno růžově, pak zas černobíle, to teda byla jízda,“ vyprávěla nám vesele Hanka, jedna z prvních kaskadérek v Československu a pak i Česku a energie z ní jen sršela. Hanka je nejstarší stále aktivní kaskadérka na světě – a ve svých sedmapadesáti přitom pořád děsně mladistvá a krásná žena. „Ale pak se mi před očima udělaly dva stejné obrázky, jako kdybych každým okem koukala na extra políčko filmu, a z toho mi teda začalo šibat. Tak jsem radši šla na vyšetření k neurologovi. Když jsem mu řekla, co vidím, pořád dokola se mě ptal, co jsem včera pila. Čaj‚ řekla jsem, a kafe a vodu a zase čaj. Když žádnej alkohol nezazněl, poslal mě doktor na CT. No, a pak už to byla zase jiná jízda.“ Kaskadérka, horolezkyně, cyklistka, instruktora skoku padákem, lektorka jógy, prostě nadšenkyně do všech druhů sportu, živelná, temperamentní, optimistická, senzační Hanka, máma dvou už dospělých dětí, nám pak na mobilu ukazovala obrázek svého nádoru na mozku. Je v místě, které se nedá operovat, protože je přimknut k centru, kde leží vše, co obstarává naše schopnosti a dovednosti. Hanka chodí na ozařování. Lékaři jí při léčbě naordinovali klid, ale ona šla už po pěti dnech předcvičovat jógu. Cvičí a intenzivně se hýbá celý život; v klidu se šíleně trápila, nemohla to vydržet. „Jestli chcete, holky, aby vám senzačně rostly vlasy, choďte na ozařování,“ řekla nám jako dobře placená agentka na krásu a radost. „Nejdřív sice trochu padaj, ale pak!“ Připily jsme si na zdraví. I s kluky u vedlejšího stolu, s kterými jsme brzy měly jet mix. (Mix znamená minimálně šest žen v posádce. Když jich víc není, je to prý nejlepší; čím víc žen na lodi, tím menší hrubá mužská síla, a tedy naděje na dobré umístění.)

Klukům je sedmdesát, osmdesát i víc. Říkají si docela nezakrytě Oldies. Česky by se řeklo Starouši. Seděli u vedlejšího stolu v dresech a s pádly po boku, jako my, holky, jenže už si asi před padesáti lety všechno řekli, a tak si tam jen chlapsky mlčeli.

To my jsme hlučely, přímo řvaly, zvlášť když se objevila další členka našeho… ženstva. Lahev s kořalkou dál kolovala a veselé příhody o různě podlomeném zdraví neměly konce. Naše kapitánka, Olinka, učitelka tělocviku v důchodu, která každé závody skládá funkci (ale naštěstí nikdy nesloží), a přitom je skvělá, spravedlivá, drsná i křehká zároveň, intenzivně přemýšlela, kam v závodním zasedacím pořádku umístí Jarmilku. Aby se jí do lodi vešla noha, stále ještě neohebná po komplikované zlomenině v lednu na běžkách. Osmašedesátiletá Jarmilka, původní profesí ajťačka, duše všeho zařizování, vyřizování a správy internetových stránek, nesměla na nohu dva měsíce šlápnout. Na Popel však dokulhala poprvé bez berlí a jet rozhodně chtěla, i kdyby měla mít nohu za krkem.

Pravda je taková, že jsme skoro všechny zralé na invalidní důchod. Možná i na vozík. Krční páteř zborcená, sedací nerv permanentně v zánětu, achilovky na dranc, kolena v kélu… Všechno je špatně a všechno nás děsně bolí. A všechno je v kontraindikaci k ježdění na dračí lodi. Do chvíle, než do ní sedneme.

„Nechcípáme! Nechcípáme! Sílu! Sílu! Jedemééé!“ hecovala nás na přídi od bubnu Dana a vzadu od kormidla zase Ifča. Budete se možná divit, ale z přídi na záď a naopak je špatně slyšet, zvlášť když vedle vás a před vámi řvou a hecují se ostatní posádky; loď je dlouhá skoro třináct metrů. „Jedemééé! Nechcípámééé! Dlouhej záběr! Drž to zády! Táhni břichem! Dej tam sílu! Sílu! Sílu!“

Pádla se nořila do vody ve stejném pravidelném rytmu bubnu, naše těla se v tom samém rytmu nakláněla a zase zvedala, jak až do úmoru zabírala. (Vždycky mi při závodech nebo trénincích na ně přijde na mysl píseň Černý muž pod bičem otrokáře žil…) Loď každým naším záběrem vystřelila dopředu, voda kolem nás vířila, pěnila, cákala. Svištěli jsme. A jak se nám podařila otočka kolem pilíře Barrandovského mostu! Začali jsme dotahovat, a vzápětí dokonce předjíždět posádku před námi: „Vydrž to! Nezrychluj! Nechcípej! Sílu! Sílu!“

V naší druhé mixové rozjížďce jsme byli ze čtyř lodí třetí. Soupeře jsme trhli snad o celou délku. A to je co říct, protože v tomhle závodě nebyl na naší lodi jen minimální počet žen, ale většina, sedmnáct. Sedmnáct holek, babiček, a jen pět kluků, staroušů. Dojeli jsme třetí, a to byli naši soupeři o generaci i o dvě mladší. Vždycky budou o hodně mladší, vždycky, to už jinak nebude.

Nechcípli jsme. Vyhráli jsme. Nad sebou.

New York!

Na každém metru cítíte ohromnou energii, která vás naráz nabije i pohltí. Na každém rohu je jiný svět. Nízké cihlové domky s kovovým schodištěm, zavěšeným zvenku a končícím v mezipatře, ve vzduchoprázdnu a k nim přilepené do nebe šplhající mrakodrapy. Některé jsou tenké jako nudle, jak to, že ve větru nespadnou? Všude se staví, výš a výš. Všude je nějaký človíček, který sedí na nebi v jeřábu a z toho nebe ukusuje.

Co bylo kdysi největší – katedrála Svatého Patrika, Public Library neboli veřejná knihovna, anebo Grand Central Terminal, hlavní nádraží – to se v perspektivě kolem stojících obřích novostaveb krčí při zemi. Když jdete od Central Parku pěšky až dolů, na samý cíp Manhattanu, stačí šedesát ulic, abyste se octli v kytičkami zdobené Greenwichské vesnici, v malé Itálii s pizzeriemi a kafírnami s živou muzikou, i v přecpané a chaotické, rybami čpící Číně. A všude potkáváte Židy s jarmulkami na hlavách a třásněmi, čouhajícími z černých obleků, jak někam spěchají.

Na ulicích je neustálá tlačenice aut i lidí všech barev. A taky jsou tu cyklisti, zběsile kličkující mezi auty jako zajíci. Kličkují ve dne, v noci, v slunci i dešti. I skateboardisti a kolečkoví bruslaři, dokonce i kravaťáci na elektrických koloběžkách se motají mezi auty a nikoliv po chodnících. Jsou tu též pruhy pro kola, ale jenom tam, kam se vešly. A tak se všichni někudy, kudykoliv řítí, klaksony troubí, blinkry blikají, reklamy září, naháněči vyhlídkových autobusů, cyklopůjčoven a muzikálů nahánějí, tmaví rapeři vám vnucují svá cédéčka, jakože zadarmo, a když si příště nekoupíte, hned vám vmetou, ať se k černým chováte slušně.

Nádherné vzrostlé stromy, které v lese mrakodrapů a silném automobilovém provozu kupodivu nechřadnou, aspoň v květnu ne. V parcích, v oázách čerstvé a pečlivě opečované zeleně, jsou volně k mání stolky a židličky. Když je hezky, Newyorčané tam hromadně obědvají, co si v nejbližších salátových barech koupí. V parku u Public Library je stánek, kde se půjčují stolní hry, a tak si tam muži hrají. Hrají šachy a halmu a nevím co ještě. A právě tam taky mají překrásně vyzdobený veřejný záchod velkými, citlivě zaranžovanými kyticemi, které by mohly zdobit prezidentskou recepci.

Všude čisto. Ani jedno psí hovínko. Pejskové tu ovšem moc vesele nežijí. Svobodu slova mají, to jo, ale svoboda pohybu jim je zapovězena; chodí pouze na vodítku. Dokonce i v obrovském Central Parku chodí na vodítku – i když se nikdo nedívá. Vypadají posmutněle, vyhořele. U jednoho venčitele (dobrý přivýdělek) se jich plouží i devět najednou. Různě se mezi sebou zamotávají a venčitel je musí stále rozmotávat a překračovat, a to je s igeliťákem, do kterého musí sebrat devatero exkrementů – sbírá je, i když se nikdo nedívá –, náročný manévr.

To nekonečné lidské hemžení. Nejvíc je narváno u newyorského srdce, na Times Square. A přitom tu není ani jeden feťák, opilec či neurvalec. (To až teď, kdy zapisuju své čerstvé dojmy, tam najel feťák do lidí – měl prý hlasy – a nechal za sebou jednu mrtvou a dvě desítky zraněných. Byli jsme přitom s mužem na Times Square každé odpoledne nebo večer.) I tady jsou stolky a židličky a lehátka pro volné použití. A taky široké plastové schody, které nikam nevedou. Tvoří hlediště k mumraji pod vámi.