Rodica Doehnert

DAS ADLON

Eine Familiensaga

Copyright © 2020 by Europa Verlag, by Europa Verlage GmbH, München

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © 2020 by Hauptmann & Kompanie Werbeagentur, Zürich

Jacket Motiven © Lee / Arcangel und C by ZDF

Translation © 2021 by Blanka Pscheidtová

ISBN  978-80-249-4450-0

SOUPUTNÍKŮM,

KTEŘÍ USILUJÍ O POZNÁNÍ

RADOSTI, TY JISKRO BOŽÍ,

DCERO, JIŽ NÁM RÁJ DAL SÁM!

SRDCE VZŇATÉ ŽÁREM TOUŽÍ,

NEBESKÁ, V TVŮJ KRÁSY CHRÁM.

PROLOG

Pandora nedbala na Diovu radu a otevřela skříňku. Tak přišlo na svět veškeré zlo. Nemoci a morové rány. Sucho a hlad. Závist a zášť. Bezcitnost. Války a s nimi zkáza a smrt.

Legenda tvrdí, že ale existovalo i něco dobrého. Naděje. Že skříňka byla zavřena dřív, než se stačila ukázat.

Na otázku, jak je to s nadějí a jestli vlastně nejsme šťastnější, když odpočívá pod ochranou skříňky, odpověděl jeden německý filozof, že naděje je to nejhorší, protože opakovaně pobízí lidi, aby znovu prověřovali hrůzy…

Ale s tím je teď konec!

První část
ALMA

Bylo nutné, aby se vnučka a babička setkaly. Bylo třeba zrušit kletbu: „Ženy v naší rodině nejsou k ničemu.“ Tak to matky po generace předávaly dcerám. A všechny touhle hanbou trpěly a zápasily s ní. A každý zápas jako by pouze znovu vydal svědectví o jejich zkažené podstatě.

Ale s tím je teď konec!

1

Sonja Schadtová vstala v pět hodin. Čím byla starší, tím dřív ji to táhlo z postele. A přestože spala mnohem míň než dřív, měla pocit, že jí hodiny celého dne nestačí, aby stihla všechny věci, které měla tak ráda. Ráno vždycky začínalo velkou konvicí kávy. Přitom četla noviny.

Toho dne, ve čtvrtek, začátkem října 1994, padl Sonjin zrak na titulek ADLON OBLIGE – BERLÍN OBNOVUJE ELEGANTNÍ HOTEL. Zbytky staré budovy byly zbourané před deseti lety. To ještě stála Berlínská zeď a město bylo rozdělené na západní a východní Berlín. Dnes proti Braniborské bráně vedle Akademie umění byla jen pustina plná suti a štěrku. Sonja si užasle přitáhla časopis blíž a sáhla pro lupu, aby si důkladně prohlédla fotografii otištěnou pod titulkem. Zvětšovací sklo putovalo po tvářích ve skupině, která se shromáždila na Pařížském náměstí při udělení zakázky. Vedle vedoucí berlínského Stavebního úřadu stál současný starosta a hvězdní architekti Joachim Paarmann a Winfried Heller, sebevědomí muži kolem padesátky. Sonjina lupa zachytila mladou ženu na okraji snímku, která jako by tu stála jenom náhodou a doopravdy k nim nepatřila. Zvětšovací sklo staré dámy velmi zřetelně zobrazilo její tvář. Sonja si přečetla jméno. Jednou – a podruhé.

Katharina Zimmermannová spěchala přes Pařížské náměstí a uviděla své šéfy Paarmanna a Hellera, stavbyvedoucího Matthiase Seiferta a oba dělníky z vodohospodářského oddělení, jak čekají u momentálně nefunkční fontány.

„Omlouvám se, zácpa!“ zamumlala v rozpacích a byla ráda, že nenásledovaly další otázky nebo stížnosti.

„Tak se do toho dejte,“ vyzval Paarmann oba dělníky. Byl to obr, v jehož tmavé umělecké hřívě se množily šedé prameny. Ve dvojici s kolegou architektem Winfriedem Hellerem, pohledným mužem blížícím se šedesátce, měl hlavní slovo.

Dělníci si nasadili helmy a začali železnými tyčemi otvírat kryt v podlaze kašny. Všichni s respektem sledovali jejich úsilí. Uvědomovali si sílu historického okamžiku.

Dělníci páčili a bušili do mezery, která se při každém pohybu o milimetr rozšířila. Konečně jeden z nich zachytil okraj poklopu železnou tyčí.

„Strč ten hák dolů,“ vybídl zadýchaně svého kolegu.

Dvojí páčení zdvojnásobilo sílu. Kryt se teď se skřípěním pohyboval po centimetrech a konečně se objevil otvor. Všichni zvědavě hleděli do propasti, která vedla do katakomb pod Pařížským náměstím a dál do klenutých sklepení starého Adlonu. Dělníci odstoupili a zapálili si cigarety.

Počkají, až všichni zase vylezou nahoru, a potom kašnu znovu uzavřou.

Seifert dal architektům znamení, aby si nasadili helmy, a začal sestupovat dolů. Heller ho následoval a Paarmann dal přednost Katharině.

Cestou dolů po úzkém železném schodišti cítila, jak jí buší srdce. Adlon! Jméno hotelu ji provázelo celé dětství a bylo pojmem pro zradu spáchanou v její rodině. Kdykoliv se na to matky zeptala, dočkala se jen vyhýbavé odpovědi.

Když došlápla na prašnou podlahu sklepení pod Pařížským náměstím, napadlo ji, že možná studovala architekturu jen z toho důvodu, aby sem jednou mohla sestoupit a hledat odpovědi mezi troskami zaniklého Adlonu.

Po několika krocích se sestup začal podobat cestě časem. Kužel světla Katharininy svítilny dopadl na znak již neexistující NDR, namalovaný olejovými barvami na stěně. Srp a kladivo spojené kružidlem a zarámované čestným věncem. Tady ještě před pěti lety probíhala hranice mezi západním a východním Berlínem.

Katharina viděla hákové kříže, jen chatrně přetřené, jako by se prožíraly barvou ven. Zničte Hitlera, oznamovalo heslo, které pocházelo z Výmarské republiky konce dvacátých let, stejně jako varování: Kdo volí Hindenburga, volí Hitlera, kdo volí Hitlera, volí válku!

„Tady začínají sklepy Adlonu!“ zavolal na ně Seifert. Ukázal na částečně zřícenou stěnu, v níž měly kdysi bránit vstupu železné dveře, stále ještě zamčené a majestátní.

Jeden po druhém opatrně překračovali kameny a suť u dveří do legendárního hotelu. Po několika krocích se Paarmann zastavil a poněkud pateticky se zeptal: „Co cítíte, Katharino?“

Rozhlédla se a odpověděla vyhýbavě: „Spoustu práce.“

„Duše,“ řekl Paarmann. „Duše starého Adlonu.“

Katharina samozřejmě věděla, co má na mysli. Ale záměrně se bránila emocionálnímu pohnutí, chtěla zůstat střízlivá a bdělá. Pro ni bylo ve hře příliš mnoho.

„Tady byl vinný sklep.“ Kužel světla z Hellerovy svítilny přejížděl po ztrouchnivělých, částečně propadlých dřevěných regálech, v nichž se dokonce objevilo několik nedotčených láhví. Paarmann po jedné sáhl a setřel prach z etikety.

Vinařství Lorenz Adlon.

Katharina se shýbla pro nůž, který ležel v suti mezi skleněnými střepy, a vyleštila o rukáv bundy jeho rukojeť, na níž byla čitelně vyrytá písmena LA.

„Lorenz Adlon,“ zamumlala.

„Nebo Louis Adlon,“ připomněl jí Paarmann. „Po otcově smrti vedl hotel syn.“

„Musíme obeslat taky památkový úřad,“ připomněl Seifert, který na chatrném stole rozprostřel mapu. „Plán kanalizace z minulého století.“

Vytáhl kladívko, které měl za pasem, a začal proklepávat zdi. Jako stavbyvedoucí si chtěl udělat přehled o nosných stěnách a jejich stavu. Katharina přistoupila blíž a viděla, že Seifert už mapu přizpůsobil pro jejich účely.

„Je třeba ochránit vedlejší budovu, Akademii umění. Už byste mohla dohodnout schůzku se statikem.“ Paarmann se díval Katharině přes rameno. „Památkový úřad nám věnuje příští týdny na důkladnou přípravu. Ti odtud neodejdou, dokud každý kámen a každý kus dřeva třikrát neobrátí. Do té doby jsme bez šance. Využijme tedy čas na žádosti a papírování.“

Když se po výstupu vrátili do architektonické kanceláře, očekávala je Paarmannova asistentka Laura se zprávou, že volala nějaká paní Schadtová.

„Tvrdí, že prožila skoro padesát let v Adlonu a těší se, že bude nápomocná, pokud budou nějaké otázky.“

Katharina se téměř udiveně zadívala na Lauru: „Sonja Schadtová?“

„Bydlí v penzionu v Prenzlauer Berg. Mám jí zařídit schůzku?“

„Postarám se o to,“ řekla rychle Katharina a vzala si od Laury lístek, na kterém byly poznamenané údaje. Paarmann vrhl na svou asistentku konejšivý pohled.

„Musíte nás bezpodmínečně doprovodit do sklepa pod Pařížským náměstím, Lauro, abyste pochopila, proč paní Zimmermannová téměř umírá zvědavostí a podnikavostí.“

Laura pobaveně zvedla obočí a odešla.

„Postaráte se o památkáře?“ zavolal Paarmann na Katharinu, která už byla na cestě ke svému psacímu stolu. Když nereagovala, opakoval energičtěji: „Památkový úřad se musí co nejdřív dát do práce, Katharino.“

„Už jim volám.“ Katharina na podporu svých slov zvedla sluchátko. Paarmann přikývl a zmizel v kanceláři. Katharina položila na psací stůl lístek se jménem a telefonním číslem a všimla si, že jí v ruce zvlhl.

Když běžela po Francouzské ulici dolů na Gendarmenmarkt, zachumlala se do pláště. Ledový vítr ohlašoval zimu.

Nejdřív zavolala památkářům, kde nikoho nezastihla, a chvíli zírala na pomačkaný lístek, než se odhodlala vyťukat v mobilu matčino číslo. Překvapilo ji, že se Anna-Marie okamžitě ozvala, a ještě víc užasla, když se dozvěděla, že matka je kvůli soudnímu řízení v Berlíně a do Frankfurtu se vrací až příští den. Když se dozvěděla, že s ní dcera chce naléhavě mluvit, navrhla kavárnu poblíž Gendarmenmarktu. Jen zřídka se stávalo, že se matka s dcerou setkaly bez předchozí domluvy. Anna-Marie mívala obvykle přeplněný kalendář a schůzky s dcerou musela plánovat dlouhodobě. Katharina byla zvyklá, že zpravidla ještě na poslední chvíli odřekla, protože se objevilo nějaké důležitější soudní řízení nebo žádost mandanta.

Hned po maturitě, kdy ještě stála Berlínská zeď, se Katharina odstěhovala z domova a odešla do západního Berlína, aby na zdejší technické univerzitě studovala architekturu. Pokud vůbec jezdila do Frankfurtu, bylo to o svátcích. Matka se Berlínu spíš vyhýbala a do rozděleného města se vydávala pouze v případě, že si to vyžádala nějaká pracovní schůzka. Ani pád zdi na tom nic nezměnil. Matka a dcera se jedna druhé velmi brzy vzdálily. A možná se nikdy skutečně nesblížily.

Katharina už zdálky viděla kavárnu s červenými markýzami. Okna vysílala do ulice teplé světlo. Uvnitř seděla její matka, četla FAZ a kouřila. Vrchní jí právě nesl espresso. Zahlédla dceru, položila noviny, vstala a vyšla jí vstříc. Objaly se.

„Víš vůbec, jak dlouho už jsme se neviděly?“ Anna-Marie potřásla hlavou. „Právě jsem to počítala. A docela mě to vyděsilo.“

Usadily se proti sobě.

„Chtělas mě navštívit minulé léto na Darβu.“ Katharina to prohodila letmo, pokusila se zabránit jakékoliv námitce, a zalistovala v nápojovém lístku, aniž pořádně vnímala napsaná slova.

Matka lítostivě přikývla. „V létě jsem se prostě vůbec nedostala z kanceláře. Možná bych si konečně měla vzít nějakého společníka. Ale dobře víš, že nejradši pracuju sama.“

Sáhla po další cigaretě a vytáhla z kabelky nějaký týdeník, rychle našla stránku a položila otevřený časopis na stůl.

ADLON OBLIGE – BERLÍN OBNOVUJE ELEGANTNÍ HOTEL.

Anna-Marie poklepala na fotografii, na níž se její dcera tiskla ke kraji obrázku.

„Jak se stalo, že se účastníš právě tohohle stavebního projektu?“

Katharina zavřela nápojový lístek a podívala se na matku.

„Ucházela jsem se.“

„Jak ucházela?“

„Životopis. Písemná žádost. Přijímací pohovor,“ odpověděla Katharina ironicky. Přitom jí bylo těžko u srdce. Přišla sem, aby se matky na něco zeptala, ale ona se okamžitě ujala vedení hovoru a zahnala dceru do defenzivy. Jednou advokátka, vždycky advokátka, pomyslela si a snažila se zachovat klid.

„Ty se chceš účastnit toho, jak se obnovuje tahle reakcionářská bouda z doby císařství?“

Katharina místo odpovědi sáhla do kapsy saka, vytáhla zmuchlaný lístek a položila ho na stůl. Anna-Marie sledovala její pohled a přečetla si jméno i telefonní číslo. Nastalo ticho.

„Co s tím?“

„Tvoje matka se ohlásila v naší kanceláři.“

Anna-Marie si zapálila další cigaretu.

„Tys věděla, že ještě žije?

„Sonja a já už nejsme ve styku celá desetiletí,“ odpověděla Anna-Marie chladně.

Katharina zavrtěla hlavou. „My nemáme příbuzné… žádnou rodinu… já skoro neznám svého otce… mám jenom tebe… Teď se přihlásí tvoje matka a tebe to nezajímá?“

Anna-Marie ostře prohlásila: „Moje matka byla vždycky kam vítr tam plášť. Neměla žádný politický názor, ani za nacistů, ani za komunistů. Žila v Adlonu a o nic jiného nestála.“

„Přijde do našeho studia. A já se s ní seznámím.“

Anna-Marie se napila kávy. Katharina viděla, že se jí třese ruka. „Nehrabej se v minulosti.“

Katharina chtěla odporovat, vysvětlovat. Ale Anna-Marie opakovala: „Dej od toho ruce pryč!“

Když Katharina krátce nato znovu spěchala studenými a mokrými ulicemi, byla už tma. Rozešly se bez sebemenšího sblížení. Protože Katharina odmítla vyhnout se setkání s babičkou, nechala si Anna-Marie přinést účet, změřila si dceru posledním kritickým pohledem a odešla.

2

Vařící voda na špagety přetekla. Alexander navyklými pohyby osušil keramickou varnou desku.

„Tvoje matka o ní opravdu nikdy nemluvila?“ zavolal do obýváku.

Katharina seděla u jídelního stolu a pevně se držela sklenice s červeným vínem.

„Moje babička v roce 1936 údajně svého muže a dceru opustila. Anně-Marii ještě nebyly tři roky. Otec s dcerou museli překotně odjet z Německa a můj židovský dědeček už nikdy nevkročil na rodnou půdu. Přijal izraelské občanství a mluvil jenom hebrejsky. Nikdy jsem ho neviděla. Matka a já jsme letěly do Tel Avivu jen jednou. Na jeho pohřeb. Bylo mi devět.“

Alexander se pustil do kořenění boloňských špaget. Správné dávkování přísad si vyžádalo jeho plnou koncentraci. Až když omáčka bublala na mírném ohni, vrátil se do obýváku a nalil si sklenici vína.

„Zato my zakládáme vlastní rodinnou dynastii…“ Posadil se proti Katharině a podíval se na ni. Vyhnula se jeho pohledu a navázala: „… fotíme a ukládáme snímky do alb. Pořádáme rodinné oslavy.“

Okamžitě ji rozzlobil vlastní cynismus i to, že se Alexander nevzdával, přestože věděl, že nepřistoupí na jeho návrh, aby se vzali nebo alespoň sestěhovali. Zatraceně, proč s tím musí pořád znovu začínat?

Alexander zvedl sklenku k přípitku.

„Přesně tak!“

Vstal a vrátil se do kuchyně.

Katharině bylo smutno. Dívala se do sklenice, na jejímž dně se usadil vinný kámen. Sama nevěděla, proč si neumí představit jejich společný život. Určitě to nebylo tím, že by ho dost nemilovala nebo že by se k sobě nehodili, protože on vyrostl na Východě a ona na Západě. Užívali si ty odlišné světy a zkušenosti a nikdy je neznudilo vyprávět si příběhy z dětství. Časem oba říkali nákupní hala místo supermarket, na mytí nádobí používali Fit a papírové kapesníky bylyTempos. Vytvořili si sjednocenou řeč, a ovládli tak kdysi rozdělený Berlín. Byli východo-západoněmecký pár.

Katharina byla pyšná, když představovala Alexandera svým přítelkyním. Patřili k sobě. Navzdory Katharininu panickému strachu ze závazného rozhodnutí. Společná budoucnost jí připadala jako prostor, jehož dveře jsou zamčené. A jejich otevření se rovnalo ohrožení života.

Taxi zastavilo před třípatrovou vilou z gründerských časů. Sonja zaplatila a vzala si účet. Striktně odmítla, aby ji někdo vyzvedl nebo doprovodil. Ještě pořád pro ni bylo dobrodružství projíždět svobodně a svévolně znovusjednoceným Berlínem.

Během těch několika kroků k domovním dveřím měla pocit, že ji někdo pozoruje. Ale odolala nutkání ohlédnout se. Dveře se se zabzučením otevřely a vyšla jí vstříc mladá dívka.

„Paní Schadtová, telefonovaly jsme spolu. Já jsem Laura. Doufám, že jste se k nám dostala bez problémů,“ pronášela se zářivým úsměvem a lehkostí, která patří k mládí, kdy má člověk ještě všechno před sebou. Když není nic zakalené břemenem zkušeností, pomyslela si Sonja. Břemeno zkušeností? Vnímala všechny zkušenosti, které udělala během devadesáti let svého života, jako břemeno?

U vstupních dveří architektonického studia očekával Sonju Lauřin šéf.

„Moc rád vás osobně poznávám, paní Schadtová. Jsem Joachim Paarmann.“

Architekt potřásl její drobnou rukou. Sonja měla pocit, že je poslem z jiných časů. Ten pocit ji bavil a zároveň jí dodával sebedůvěru.

Paarmann ji vedl podél řady rýsovacích prken, u nichž pracovali techničtí kreslíři. Úplně vzadu se nacházela konferenční místnost, kde Laura mezitím začala nosit na stůl ovoce a sladkosti. Paarmannův partner stál u velkého okna do zahrady a telefonoval. Když viděl přicházet Sonju, rychle ukončil hovor.

„Je pěkné, že jste se k nám vydala, paní Schadtová. Jsem Winfried Heller. Prosím, posaďte se.“

Nabídl jí místo přímo před plátnem, na němž už tančil světelný kužel projektoru.

Laura skončila s úpravou stolu.

„Čaj, nebo kávu? Paní Schadtová, co vám mohu nabídnout?“ zeptala se.

„Kávu s trochou mléka, bez cukru,“ objednala si Sonja s potěšením. Už dlouho si neužila tolik pozornosti. V penzi byla většinou hostitelkou sama.

„Jistě,“ přikývla Laura a otočila se.

„Až přijde Katharina, pošlete ji prosím hned sem za námi,“ připomněl Paarmann asistentce.

„Myslím, že jsem už zahlédla její auto na parkovišti před domem,“ odpověděla Laura.

„No, tak tady bude brzy.“

Sonja se usmála v radostném očekávání.

Katharina si dodala odvahy a vystoupila z auta, odkud pozorovala příjezd své babičky.

Po setkání s Annou-Marií požádala Lauru, aby zavolala Sonje Schadtové a dohodla s ní schůzku. Sama byla příliš zmatená, než aby se hned představila jako osoba, jíž ve skutečnosti je – tedy Sonjina vnučka.

Navíc jí nebylo jasné, jestli babička vůbec ví, že Katharina existuje. Že má vnučku.

Najednou se začala bát, že by matka mohla mít pravdu s tvrzením, že z pátrání v minulosti nemůže vzejít nic dobrého. „Na ženách naší rodiny leží kletba!“

Nemohlo by setkání se Sonjou tuhle kletbu probudit k životu? Nechtěla se nořit do temné minulosti. Ale neudělala to už tím, že se ucházela o místo u Hellera a Paarmanna?

Bylo to přesně před rokem. Katharina právě pracovala na diplomové práci, když se od svého školitele dozvěděla, že se plánuje obnovení hotelu Adlon na Pařížském náměstí.

Ani na chvíli nezaváhala a začala usilovat o místo architekta juniora v příslušné plánovací kanceláři. Vůbec se nezamyslela nad tím, jestli se jako čerstvá absolventka může účastnit tak renomovaného projektu. Když odeslala žádost, znovu se ponořila do své závěrečné práce, jejímž tématem bylo přemístění řemesel a živností na okraje měst. Kromě teoretické části vytvořila model základního centra, které mělo jako střed oblasti řemesel zastřešovat nejrůznější branže, aby se mohl konstruktivně změnit jednostranný rozvoj. Byl to idealistický projekt, jemuž se upsala a v němž realizovala svou sociální vizi.

Když zazvonil telefon, měla prsty od lepidla a na stole zapnutou minutku, která ji měla upozornit, aby lepidlem preparované součástky včas umístila na odpovídající místa.

„Tady Katharina,“ představila se stručně s myšlenkou, že se volajícího co nejrychleji zbaví. Ohlásila se sekretářka od Hellera a Paarmanna, aby ji pozvala k domluvenému přijímacímu pohovoru.

Ulepenými prsty hledala diář a domluvila si schůzku. Pak zavěsila a bez hnutí přihlížela, jak se její základní centrum hroutí do sebe, protože chybějící části se místo do modelu mezitím přilepily k desce stolu.

Když něco jde snadno, jsi na správné cestě, řekl jí kdysi jeden matčin přítel. Nepřikládala těm slovům žádný význam. V jejím životě – o tom byla přesvědčená – nešlo snadno nic. Zvykla si na to, i na zdolávání překážek, které s sebou obtíže přinášely.

Ale navzdory očekávání byl rozhovor s architekty snadný. Vylíčila jim dva roky praxe před studiem, mluvila o devíti absolvovaných semestrech a své diplomové práci. Odpovídala na otázky, které nebyly záludné, nýbrž přímočaré, a prozrazovaly zájem. Za tři dny přišel dopis, v němž jí sdělovali, že ji architektonické studio Heller a Paarmann chce zaměstnat na zkušební rok. V Katharině to vyvolalo mírnou skepsi. Něco tu nebylo v pořádku. Šlo to příliš snadno.

Diskutovala o svých pochybnostech s Alexanderem. Usmíval se a krčil rameny.

„Možná jsi jim sympatická.“ A s nádechem žárlivosti dodal: „Nebo po tobě jeden z těch starých pánů jede?“

Nelíbilo se jí, že to takhle zlehčuje.

„Ale taky znají hodnocení mé praxe. Znají výsledky mých zkoušek. Nešla jsem tam přece s prázdnýma rukama. A patřím k nejlepším v ročníku.“ Horlivě se snažila zdůvodnit rychlé rozhodnutí architektů svými výkony.

„No jistě,“ uklidnil ji Alexander. „Bylo to prostě lehké. Tak se z toho raduj.“

Nejradši by se hlasitě rozesmála. Protože v tuhle chvíli, kdy měla vejít do kanceláře a setkat se se Sonjou Schadtovou, jí vůbec nebylo lehko. Naopak, proklínala se, že se do téhle akce pustila.

V setmělé konferenční místnosti servírovala Laura kávu, zatímco Sonja se dívala na plátno, kde se střídaly diapozitivy fotografií starého Adlonu. Tenkrát tam znala každý kout, každý výklenek, každou chodbu, každý kus nábytku. Pohled ze všech oken domu v době, kdy Pařížské náměstí a ulice Unter den Linden ještě zářily v plném lesku, ale i později, když Berlín zničily bombardéry Spojenců.

„A tohle všechno chcete zase obnovit?“ zeptala se Sonja užasle.

„Postavíme nový dům. Ale chtěli bychom oživit i historického ducha.“ Paarmann se hrdě usmál.

„Co vás na tom láká? Určitě slušně vyděláte. Ale co kromě toho?“

Sonja si všimla, že architekty otázka překvapila. Nechtěla nikoho mást a dodala s umírněnou moudrostí stáří: „Omlouvám se. Někdy člověk všechno ví už na začátku, ale většinou se pravý smysl vyjeví až později při práci.“

Heller zastavil promítání.

„Neberte tu otázku zpět, nešetřete nás,“ řekl vstřícně.

„Tedy upřímně – zaskočila jste mě,“ zasmál se Paarmann. „Samozřejmě vám můžu vyjmenovat několik dobrých důvodů. Rád bych zažil, jak Pařížské náměstí znovu ožívá. Chtěl bych Adlonu vrátit tvář.“ Paarmann se zhluboka nadechl. „A samozřejmě je pro naše studio čest, že jsme na tuhle zakázku dostali příspěvek.“ Zamyšleně se na ni podíval. „Ale tyhle důvody vám pravděpodobně nebudou stačit.“

Sonja se napila kávy.

„Žila jsem v Adlonu víc než padesát let. Musíte pochopit, že jsem zvědavější, než mi možná přísluší.“

„Můžete se zeptat na cokoliv… Vy jste v Adlonu žila? Byla jste tam zaměstnaná?“

„Později. Nejdřív jsem se nastěhovala jako host.“

Sonja zmlkla, protože se otevřely dveře.

„Katharina Zimmermannová, naše juniorská architektka,“ představil ji Paarmann.

„Těší mě. Sonja Schadtová.“

Podala mladší ženě ruku.

„Dobrý den,“ odpověděla Katharina.

Sonja si často představovala, za jakých okolností – a jestli vůbec – se poprvé setkají, a teď se to stalo právě v Adlonu. Nesmysl, opravila se v duchu, ne v Adlonu, nýbrž kvůli Adlonu. Je to náhoda? Osud?

Sonja před schůzkou přemýšlela, jestli se má takříkajíc odhalit. Ale vždyť ani netušila, jestli Katharina ví o její existenci. Kromě toho jí rodinné setkání v kanceláři před zraky cizích lidí připadalo nemyslitelné. Ne, tohle nebyla pravá chvíle.

Katharina se usadila za svými šéfy a Sonja otočila hlavu k plátnu. Heller znovu spustil diaprojektor.

Sonja před sebou ale viděla Katharinu. Vnučka byla štíhlá, vysoká, se světlými vlasy jako měl Julian. Také řeč jejího těla se podobala dědečkově.

„Za původní fasádou, kterou obnovíme téměř věrně, vytvoříme vlastní architekturu,“ vysvětloval Heller.

„Ano? A proč?“ Sonja se otočila k architektům, ale neodvažovala se podívat na Katharinu. „Starý Adlon byl promyšlený do všech detailů.“ Všimla si, že jí buší srdce, a obávala se, že svůj pohled neovládne.

„Jiné časy, jiné požadavky,“ zdůvodnil Paarmann koncept. „Není vám nic?“

„Ne, jsem v pořádku.“ Sonja se otočila zpátky k plátnu a komentovala obraz: „Tohle jsou suity. Byly tak žádané, že Adlonovi při velkých příležitostech často nevěděli, jak všechny hosty ubytovat, aniž by se k někomu zachovali nezdvořile. Plánujete také suity, že?“

Sonja si dodala odvahu a otočila se přímo na Katharinu. Mladá žena polekaně přikývla.

„Samozřejmě.“

Sonje se ulevilo, že dokázala s vnučkou navázat kontakt, a téměř bujaře ukázala na další snímek.

„Tady bydlela Pola Negri. Skoro celý rok.“ Sonja byla šťastná jako holčička, kterou pozvali, aby si šla hrát k nejlepší kamarádce. „Tohle je nejoblíbenější pokoj Enrica Carusa. A tady sídlil Anton Kuh, aniž by zaplatil jediný fenik. Ten chlap věděl, jak si něco vyškemrat.“

Promítání skončilo a Heller odhrnul závěsy.

„Víc toho nemáme,“ pokrčil lítostivě rameny. „To, co jste viděla, je materiál, který jsme sestavili jako prezentaci pro investory.“

„Ach škoda,“ uniklo Sonje zklamaně.

„Novou stavbu je možné vidět v technických nákresech,“ ozvala se Katharina. Její babička zřejmě neměla tušení, kdo je, a že vůbec existuje. Anna-Marie matce určitě neposlala oznámení o jejím narození. V roce 1968 žila už víc než sedm let mimo NDR.

„To je samozřejmě něco úplně jiného než tenhle nádherný obrazový materiál.“ Sonja věnovala Katharině úsměv.

„Architektura musí být zabalená do geometrických sledů a matematických rovnic, které v průběhu stavebních prací kus po kuse získávají tvar, aby nakonec v podobě budovy přetrvala desetiletí nebo dokonce staletí,“ přednášel Paarmann. S oblibou přisuzoval jejich práci univerzální dimenzi.

„Adlon ovšem stál pouhých osmatřicet let, než jeho značné části vyhořely,“ namítla Sonja. „Pak už byl mondénní hotel pouhým stínem sebe sama.“

Paarmann se opřel v židli, zkřížil paže za hlavou a zvědavě se zeptal: „Jak dokázal Lorenz Adlon přimět samotného německého císaře, aby podpořil stavbu jeho luxusního hotelu? Pokud je mi známo, stačilo mu na nutná povolení, jako například ke stržení původního Palais Redern a navzdory na svou dobu nezvykle stroze utvářené fasádě hotelu, jen několik měsíců, aby dosáhl osobního schválení Jeho Veličenstva.“

„Na schválení pohádkové fontány v lidovém parku Friedrichshain potřeboval Vilém II. třináct let,“ dodal Heller.

„Ano, kašna pro lid je něco jiného než grandhotel,“ zasmála se Sonja. „Dneska to určitě není jiné, že?“

Provokuje stejným způsobem jako Anna-Marie, pomyslela si Katharina pobaveně.

„Lorenz Adlon se vypracoval z prostých poměrů,“ zastal se Heller hoteliéra.

„Z truhláře milionářem. Je omyl myslet si, že tohle dokážou jenom Američani. Naši otcové zakladatelé se v ničem neomezovali a budovali své impérium s velkou vizionářskou silou.“

Sonja si vzpomněla na nejoblíbenější téma svého dědečka.

„V první velké válce, kdy se kolem nás všechno hroutilo, Gustaf Schadt neustále vyprávěl o době, kdy Lorenz Adlon vystavěl svůj grandhotel v srdci Berlína, a on ho při tom směl podporovat…“

3

V paprscích rychle se otáčejících kol se zachytávalo sluneční světlo. Dvě drožky projížděly ulicí Unter den Linden. V první seděl padesátiletý Lorenz Adlon v upjatém černém kabátě, na hlavě měl důstojný cylindr. Za ní následovala druhá drožka se čtyřmi livrejovanými muži. Měli vážné tváře, jako by si uvědomovali historický dosah své úlohy.

Drožky zastavily před bránou berlínského městského zámku. Na pokyn velitele stráže vojáci chvatně otevřeli bránu. Oba vozy vjely dovnitř a zastavily poblíž portálu. Čtyři muži v livrejích vyskočili a téměř v běhu vyložili zázrak v podobě dortu, model budovy v šafránové žluti a pistáciové zeleni, se střechou z čokolády.

Adlon vystoupil z drožky. Na jeho pokyn sluhové zvedli na ramena stříbrný tác a vpochodovali za svým patronem do zámku.

Z oken vyhlíželi páni a dámy od dvora… Opovážlivé!… Famózní!… Adlon prý se svými kalíšky na zmrzlinu vydělal miliony!… Zmrzlina v kalíšku!… A jeho kuchaři jsou z Francie!…

Malé procesí dorazilo do audienčního sálu. Muži v livrejích tam položili exkluzivní výtvor na konferenční stůl, kolem něhož čekali dvořané. Znovu se otevřely dvoukřídlé dveře a vstoupil císař Vilém II.

„Vaše Veličenstvo chtělo vidět model.“ Adlon udělal rozmáchlé gesto. „Tenhle dům změní Berlín.“

Číšníci vyčarovali stříbrné příbory, rozložili talíře, naaranžovali vyšívané ubrousky a vytáhli lesklé dortové nože, zatímco suverén obcházel kouzelné dílo. Všichni zadržovali dech. Císař sáhl po lžíci a zanořil ji do šafránově žluté smetany. Se lžící v ústech se zarazil.

„Ale to je studené. Ledové!“ zasténal.

Dvořané a lokajové strnuli. Lorenz Adlon zachoval klid. Dokonce přistoupil o krok blíž k císaři.

„Je to kreace ze smetanové zmrzliny.“

Císařův pobočník hbitě vysvětloval: „Vaše Veličenstvo by mělo vědět, že Adlon vydělal na zmrzlině jmění.“

Císař mávl rukou. Bylo mu známo, že Lorenz Adlon vedl kavárnu na terasách zoologické zahrady. S velkým úspěchem. Ale tady přece nešlo o obyčejný dort. Umělecké dílo ze zmrzliny byl model. Tenhle Adlon se nebojí žádného nového nápadu, aby se mi zalíbil, pomyslel si císař a začal vnímat sladkost, která se mu rozplývala na jazyku.

„Formidable! Adlone, to je výtečné.“ Jeho Veličenstvo si pochutnávalo jako dítě. „A tohle tedy má být jeho hotel, Adlone?“

„Obohatíme Berlín domem, který bude vyhovovat nejvyšším nárokům.“

„Předstihneme Londýn?“ zeptal se Vilém II. a pomyslel na svou zesnulou tetu královnu Viktorii a její Ritz na Piccadilly.

Adlon sebevědomě přikývl a tajně si gratuloval k instinktu, který ho inspiroval k tomuhle představení.

„Předstihneme Waldorf Astoria v New Yorku?“ Vilémův hlas zněl směle.

„Minimálně tři sta lůžek, tekoucí teplá a studená voda, výtahy, vysavačový systém, ústřední topení a suity pro hosty Vašeho Veličenstva. Francouzská kuchyně je samozřejmostí.“

Císař polkl při pomyšlení na dobré jídlo a hravě pohrozil ukazovákem.

„On chce postavit dům, který zastíní můj městský zámek?“

„Postavím dům, který dovolí hlavnímu městu Vašeho Veličenstva zazářit v nejvyšším lesku.“

Císař lehce udeřil Adlona do ramene.

„Můj zámek je barabizna. Je tady zima. A táhne tu.“ Otočil se ke svým dvořanům. „Kdo nemá revma?“

Žalostné tváře. Všichni churavěli. Možná ale ne ze zámeckého chladu, nýbrž z nicnedělání a omrzelosti.

„Postavte nejlepší dům ve městě, Adlone,“ nařídil Vilém II. a pohybem ruky dal svůj zmrzlinový dort k dispozici dvorním dámám a pánům. Ti se vrhli na studenou lahůdku a ukazovali číšníkům na kousky, které chtěli ochutnat.

„Kde by měl váš dům stát? Chci tam dojít pěšky,“ zašeptalo Jeho Veličenstvo Adlonovi do ucha.

„Je jenom jedno místo, na kterém může stát. Pařížské náměstí.“

„A kde ho tam chce postavit? U Braniborské brány je přece všude plno.“

„Myslel jsem na místo Palais Redern…“

Adlon věděl, že dospěl k vrcholu své dnešní kreace. Příští minuty rozhodnou o všem.

„Neprodejný, Adlone!“ zabručel císař.

Lorenz Adlon se pokorně uklonil, aby se vzápětí napřímil v celé své výšce.

„Jinde to není možné.“

Dvořané zůstali stát s otevřenými ústy nad takovou neomaleností.

„On chce strhnout budovu, kterou postavil mistr Schinkel? Milý Adlone, už si mě hodně získal, ale tady nemůžu a nesmím souhlasit. I císař je vázán respektem ke svému památkovému úřadu.“

Adlon znovu naznačil úklonu.

„Provést sanaci Palais Redern, aby v něm bylo možné umístit hotel? Vaše Veličenstvo pochopí, že tohle není přiměřené naší vizi.“

Císař slyšitelně vydechl. „Našel si jiný pozemek, Adlone, a pak mi přinesl plány.“

Jeho Veličenstvo ukončilo audienci a opustilo sál.

Hotel ze zmrzliny zakolísal. První sladký potůček stékal přes okraj tácu na podlahu. Fasáda se zhroutila do sebe.

„Lorenz Adlon se od své koncepce samozřejmě nenechal odradit.“

Sonja udělala pauzu, napila se kávy a zadívala se do tváří architektů a vnučky. Dokonce i Laura, která přinesla čerstvou kávu, zůstala stát u dveří a poslouchala její vyprávění.

Několik dní po prvním rozhovoru si císař nechal zavolat Lorenze Adlona. Tentokrát se setkali v salonu vedle trůnního sálu. Adlon s uspokojením kvitoval intimnější prostředí. Vilém II. neklidně přecházel sem a tam.

„Zachovat pochroumanou florentinskou fasádu nebo vytvořit místo pro modernu? To mi od jeho poslední návštěvy nejde z hlavy.“

„Pokud je mi známo, chtělo Vaše Veličenstvo nechat přestavět Braniborskou bránu jako symbol nové doby. Před ní, na Pařížském náměstí, by mohl stát grandhotel světového města.“

Císař mlčel. Adlonův návrh byl stejně svůdný jako jeho zmrzlinový dort.

„Máme možnost měnit zákony. Nakonec tady jde o princip!“ rozumoval císař.

„Všechno je otázka principu. A pouze císař může rozhodovat o principech,“ souhlasil Adlon.

Vilém II. se užasle zadíval na hoteliéra. Ten muž má pravdu. On je císař. On stanovuje principy.

Obrátil se na svého tajemníka. „Napište, ať Redern zveřejní své majetkové poměry. Jestli nemůže sanovat, je moje rozhodnutí jasné. Strhnout! Konec!“

Sonja vyprávěla příběh stejně barvitě jako kdysi Gustaf Schadt. Všichni doufali, že bude ještě pokračovat. A udělala to.

„Během onoho jara 1904, kdy si Lorenz Adlon začal plnit svůj životní sen, jsem se narodila.“

4

„Tlačit… musíš tlačit!“

Ottilie si vyhrnula rukávy šatů, podepřela dceři hlavu a neúprosně vydávala rozkazy.

Černá služebná Galla přinesla konvici horké vody a nalila ji do mísy pro porodní bábu. Soucitně se zadívala na Almu, která sténala v bolestech. Patnáctiletá dívka doopravdy nechápala, co se s ní děje, ale dělala všechno pro to, aby vyhověla dítěti, které chtělo ven z jejího těla.

„Nepřestávej! Tlačit!“ velela matka.

Pětatřicetiletá Ottilie měla na čele kapky potu.

Galla se sklonila nad Almou, kterou znala od jejích deseti let.

„Nezapomínej dýchat, Almo, silně dýchat,“ poradila jí tiše, jak to v dětství slýchala v rodné vesnici, kde ženy rodily děti na podlaze chatrčí.

Alma se zachytila úsměvu černé služky a s výkřikem přivedla na svět děvče.

Ottilie sledovala, jak Galla dceři osušuje obličej, jak porodní bába omývá a zavinuje dítě, služebná stahuje zakrvavené povlečení a ukládá je do koše, aby čerstvě povlékla postel.

Umyla si ruce a přitom si pomyslela, že za několik minut nebude z celého toho maléru vidět nic než dítě. Porodní bába k ní přistoupila a vložila jí kojence do náruče. Ottilie se zadívala na pomačkanou hlavičku, růžové ručičky, malou pusinku, která jako by už hledala prs.

„Je to děvče, Almo.“

„Můžu ji vidět?“

Ottilie se sklonila k dceři, která vyčerpaně ležela v čisté posteli, nechala ji pohlédnout na dítě a tiše řekla: „Teď si odpočiň.“

Alma odevzdaně klesla zpátky do polštáře.

O několik pokojů dál uložila Ottilie novorozence do kolébky, která stála v dokonale zařízeném dětském pokoji. Drobná holčička hleděla na mladou ženu velkýma modrýma očima, jako by zkoumala její úmysly.

Někdo zaklepal a vešla služebná.

„Je tady kojná, milostivá paní.“

Ottilie se otočila. U dveří poklesla v kolenou mladá tělnatá žena s velkými prsy.

„Budete mou dceru krmit, kdykoliv bude mít hlad. Nechci v domě žádný křik!“ nařídila Ottilie. „Všude bude klid, jako je teď.“

Kojná se na ni zadívala překvapeně.

„Přemýšlejte jenom nad tím, co se týká mého dítěte.“

Kojná pochopila a mlčky přikývla.

Pozdě v noci Alma procitla. Zdálo se jí, že někde v dálce slyší tichý hlásek svého dítěte. Byl to jen zlomek vteřiny a znovu nastalo ticho. Aniž by se zamyslela nad tím, jestli to její utrýzněné tělo vydrží, vstala a bosa se vydala ven z pokoje. Dlouhá chodba v prvním patře vily byla prázdná a opuštěná, úplně jiná než ve dne, kdy služebnictvo běhalo nahoru a dolů po schodech a zařizovalo pro matku všechno, co bylo třeba. Otec byl většinu roku na cestách. Gustaf Schadt nahromadil jmění obchodováním s německými koloniemi. Dopravoval do Německa kávu, kakao, ořechy, sušené ovoce, exotické koření, tropické dřevo a slonovinu, a tady zboží s velkým ziskem prodával.

Na konci chodby v bývalém pokoji pro hosty zahlédla Alma slabé světlo. Tam matka zařídila pokoj pro její dítě. Dveře byly jen přivřené. Alma se opatrně protáhla dovnitř a dívala se na cizí ženu s novorozencem u prsu.

Kojná se polekala, když uviděla dívku ve dveřích. Kojenec ztratil prs a začal plakat. Kojná zkušeně vrátila bradavku do dětských úst.

„Měla byste spát, slečno,“ pronesla odmítavě, když si všimla Almina pohledu. „Já se o vaši sestřičku postarám.“

„Ale ona je přece…,“ koktala Alma.

Kojná nechtěla nic slyšet.

„Nekomplikujte mi život, slečno, a vraťte se do postele.“

Alma byla otřesená. Dítě, které před několika hodinami v bolestech přivedla na svět, spočívalo v rukou jiné ženy, a zdálo se, že její blízkost nepotřebuje.

„Holčičce nebude nic chybět,“ ujistila ji kojná.

Alma se nejistými kroky vrátila do svého pokoje, lehla si do ještě teplého lůžka a rozplakala se.

Příští dopoledne přišla Galla se snídaní a zprávou, že Ottilie dala holčičce jméno Sonja, po její matce.

„Mám to říct Friedrichovi?“ zašeptala Galla.

Alma přikývla a oči se jí znovu zalily slzami. Galla ji pohladila po vlasech a zabzučela první takty africké ukolébavky.

O několik dní později opustila Alma lůžko šestinedělky. Matčina autorita byla tak silná, že se dcera neodvážila odporovat jejím příkazům. Musela pokračovat ve svém běžném životě. Domácí učitel, který byl v posledních týdnech jejího těhotenství odvolaný se zdůvodněním, že je Alma nemocná, teď zase každý den docházel do domu a vyučoval ji historii, literaturu, angličtinu a francouzštinu.

Ottilie žila dál jako předtím. Dopoledne dlouho ležela v posteli a četla některý z rozsáhlých románů, které každý měsíc chodily poštou.

Alma se setkávala s matkou až u společného oběda. Konverzace u stolu vázla. Neměly si toho moc co říct. V prvních dnech po narození dítěte se Alma pokoušela vyslovit přání, aby se mohla o Sonju starat sama.

Ottilie ji nepustila ke slovu.

„Postarám se o to, aby se táta nezlobil, a všichni budeme mít svůj klid.“ Tím pro ni bylo téma uzavřené.

Alma dumala, co by se dalo dělat, kam by mohla se svým dítětem utéct. Friedrich, jeho rodiče a sourozenci jednou v noci zmizeli z domku, kde dlouhé roky bydleli. Friedrichova matka prala pro Schadtovy prádlo a jeho otec pracoval jako zahradník. Najednou jako by rodina Loeweových vůbec neexistovala. Nesmělo se o nich mluvit, tak zněl Ottiliin příkaz, který všichni respektovali.

Alma mezitím dostala od Friedricha dopis.

Moje nejmilejší Almo, moc děkuju za Tvou zprávu, kterou mi předala Galla. Je to tedy děvče a jmenuje se Sonja. Hrozně rád bych ji viděl. Prosím, dej mi prostřednictvím Gally vědět, jestli už je Ti líp a smím Tě navštívit. Máte už nového zahradníka? Je náš domek obydlený? Jinak bychom se tam mohli setkat a o všem si promluvit. Tvůj Friedrich

Friedrich Loewe byl jen o něco starší než Alma. Oba vyrůstali společně. U Loeweových nacházela Alma péči a teplo, které od svých rodičů nedostávala. Friedrichova matka jí ukázala, jak se vaří polévka, nechala ji vyzkoušet šicí stroj a olemovat ručník. Otec Loewe neviděl rád kamarádství svého syna s dcerou panstva, ale nebyl to muž, který vydává zákazy.

Ottilie neměla tušení, jak její dorůstající dcera tráví dny, co potřebuje, co hledá. Alma a Friedrich skrývali svou hru s láskou jak před jeho rodiči, tak před Ottilií a služebnictvem. Dokonce ani Galla si nevšimla, že dcera domu přišla o nevinnost, ani prvních příznaků jejího těhotenství. Alma skrývala pnutí v prsou a zaoblování břicha.

Ottilie, která do té doby vývoji své dcery nevěnovala zvláštní pozornost, si všimla, jak se Alma zakulatila. Stává se z ní žena, konstatovala sama pro sebe. Jednou ráno překvapila dceru v koupelně. To už byla Alma v sedmém měsíci. Nejdřív přiletěla facka, pak ji zamkli v jejím pokoji. Dostavila se porodní bába a vyšetřila dívku, aby zjistila, že do narození dítěte zbývá už jen několik týdnů. Ottilie nemusela dlouho dumat, kdo je otcem. Rozzlobeně poslala Gallu jako jedinou osobu, jíž v téhle situaci důvěřovala, do zahradního domku, aby dala rodině Loeweových okamžitou výpověď. Alma a Friedrich nedostali příležitost k rozloučení. Zahrada od té doby pustla.

Schadtova usedlost se nacházela jižně od Braniborské brány, stála mezi dalšími nádhernými vilami. Její zadní část sousedila s parkem Tiergarten. Ottilie a Alma stály u okna a dívaly se, jak po lesklých ploškách dlažebních kostek vjíždí na nádvoří vily kočár. Když zastavil, vyšly matka a dcera ze salonu a prošly halou až k velkým vstupním dveřím. Před nimi už stálo seřazené služebnictvo. Kočí otevřel dvířka pánovi, který byl víc než půl roku na cestách. Gustaf Schadt, padesátník s výraznými kotletami a pěšinkou ve stále ještě hustých vlasech, se vysoukal z kabiny, protáhl se po dlouhé cestě a napřímil se ve statné výšce téměř sto devadesáti centimetrů. Hvízdl na asi dvanáctiletého afrického chlapce, který seděl vedle kočího.

Mezi služebnictvem stála i Galla. Její srdce poskočilo. Pán dodržel slib! Chlapec se zadíval na barevnou služku, překvapený, že se v té studené a cizí zemi setkává s krajankou. Gustaf ho popadl za rukáv a vysvětlil všem, ale především Galle: „Tohle je Tawonga. Bude pracovat jako můj butler.“

Ťukl chlapce do hlavy a postrčil ho k služebné.

„Seznamte se. Bude se mluvit německy. Gallo, ty ho to naučíš.“

„Jistě, milostpane.“

Šťastně poklesla v kolenou. Vyptá se chlapce na svou vlast, třeba bude dokonce znát její rodinu.

Alma stála vedle matky, připravená uvítat otce. Hrozně se dnešního dne obávala. Co by dala za to, kdyby mohla prostě zmizet. Dívala se na špičky bot, v jejichž modrém sametu se usadilo trochu prachu.

Gustafa bavilo majetnicky obejmout Ottilii před služebnictvem a neskrývat po měsících nepřítomnosti svou mužskou touhu. Nakonec se otočil k dceři.

„Myško, ukaž se, ať se na tebe podívám. Jak jsi vyrostla! A zkrásněla.“

Vzal dceru za bradu. Alma se otočila a utekla do domu. Gustaf se nechápavě otočil ke své ženě.

„Co je s ní?“

Ottilie se do něj zavěsila a naznačila mu, aby s ní šel dovnitř.

Když rodiče vešli do domu, seděla Alma u klavíru a hrála Chopinovo Nokturno. Jak čas ubíhal, zvětšoval se Almin odstup od dítěte. Dobře věděla, že holčička je její dcera, ale už to necítila. Na dlouhé hodiny unikala z reality ke klavíru. Možná musí člověk pocítit bolest, aby vnímal sám sebe, pomyslela si a prudce udeřila do nejhořejší oktávy. Disonance ostře zazněla v prostoru a ona dovolila slzám, aby jí stékaly po tvářích, do výstřihu a kapaly na ruce.

Gustaf stál u kolébky a díval se na cizí stvoření.

„Tvoje dcera si nechtěla ten malér připustit, schovávala ho pod šaty,“ promluvila Ottilie do napjatého očekávání, jak přijme její muž rozhodnutí, které udělala za jeho zády. „Když jsem si toho konečně všimla, bylo už pozdě.“

Ottilie věděla, že mu nesmí dát čas. Čím rychleji ho zasvětí do svého plánu, tím větší je možnost, že ho přijme.

„Kdo je otec?“

Schadt se pokoušel zorientovat. Kdo mohl jeho dceři něco takového udělat? Co se teď od něj žádá? Po dlouhé cestě domů si tedy opravdu představoval jiné uvítání.

„Zahradníkův syn.“

„Friedrich?“ Gustaf se užasle zadíval na svou ženu. „Vždyť je sám ještě dítě.“

Přinejmenším mu tak připadal, když na začátku roku odjížděl do Afriky.

„Propustila jsem ty lidi.“

„Kdo o tom ví?“ Gustaf promluvil ostřejším tónem.

„Všichni!“ Ottilie došla k jednomu z křesel a vytáhla zpod vyšívaného polštáře noviny, které tam předem nachystala. Inzerát kvůli velikosti písma zabíral skoro půl stránky.

GUSTAF SCHADT A MANŽELKA OZNAMUJÍ NAROZENÍ SVÉ DCERY SONJI

„Na jaře mi nebylo moc dobře a ve společnosti jsem se skoro neukazovala.“ Ottilie se podívala svému muži přímo do očí. „Pak jsem se jednou… bylo to velmi trapné,“ naznačila gestem velké břicho, „nechala takhle odvézt do města na spolkovou schůzi. Hodila jsem pár bankovek do kasičky a zase zmizela ze scény. Měl jsi vidět ty obličeje. Ale zabralo to,“ dodala triumfálně. „Všichni mi těhotenství uvěřili.“

Miminko začalo plakat. Ottilie je zvedla z kolébky, udělala pár kroků a kolébala je v náručí. Doufala, že svého muže dojme jako tenkrát, když byla mladá matka a Alma její hračka, s níž před ním pózovala.

Schadt byl po dlouhé cestě pořád ještě trochu duchem nepřítomný. Rozhodl se pro klid a pohodlí. Proč by se do toho vměšoval, když jeho žena všechno promyslela a zorganizovala. Přistoupil blíž a ťukl ukazovákem do dítěte.

„Ty jsi tedy zlatíčko, co?“

Ottilie s úlevou zavolala kojnou, která čekala za dveřmi, předala jí dítě a vyšla s manželem z pokoje.

Otec vešel do salonu. Alma pořád ještě hrála. Tawonga následoval svého pána s cestovní taškou, která ho táhla k zemi.

„Postav ji na stůl u okna!“ nařídil Gustaf a ukázal, co má na mysli. Chlapec porozuměl a vzápětí se usadil se zkříženýma nohama na zemi.

„Postav se!“

Gustaf zvedl chlapce za ucho a přistoupil ke své dceři.

„Tak co, myško, chceš vidět dárky?“

Alma přerušila hru. Schadt se k ní sklonil a spiklenecky zašeptal: „Táta všechno ví.“

Alma nevěděla, jestli cítí úlevu. Gustaf začal vybalovat. Nejdřív oštěp kmene Zulu, dřevěnou masku, kterou si podržel před obličejem, aby dceru poděsil. Když Alma nereagovala, položil ji k oštěpu, vytáhl váček s kakaovým práškem a zavolal Gallu. Přispěchala.

„Nech v kuchyni udělat horkou čokoládu pro naši Almu, aby se usmířila s tatínkem, který se tolik těšil domů.“

Galla vzala kakao a odešla.

Gustaf vyčaroval náhrdelník z polodrahokamů a chtěl ho dceři položit kolem krku, ale ta prudce vstala, odtáhla se od otce a vyšla ze salonu. U dveří se srazila s matkou.

„Almo!“ napomenula dceru Ottilie. „Okamžitě se vrať!“

Ale Alma utíkala nahoru po schodech, zavřela za sebou dveře svého pokoje a opřela se o ně. Musí odtud pryč. Najednou jí to bylo jasné.

„Co jsem udělal špatně?“ zeptal se Gustaf bezmocně a položil náhrdelník k ostatním dárkům na klavíru.

„Ještě se z toho šoku nevzpamatovala,“ odpověděla Ottilie chladně a pozorovala věci, které její muž přivezl z Afriky pro dceru.

Gustaf věděl, že i jeho žena očekává dárek.

Vzal ji za ruku, políbil ji a navlékl jí prsten s diamantem povážlivé velikosti na ukazovák, protože prsteník byl obsazený.

„Vymámil jsem ten kámen od jednoho náčelníka a nechal vybrousit v Amsterodamu.“ Gustaf se spokojeně usmál. „Moje milá, udělala jsi to skvěle, budeme na stará kolena znovu rodiče.“

„Zdá se mi, že nám ta malá zajistí mládí,“ pronesla Ottilie koketně a prohlížela si drahocenný kámen ve světle večerního slunce, které pronikalo do salonu mezi těžkými závěsy.

„To dítě ti opravdu svědčí.“ Gustaf popadl svou ženu za zadek. „Po skoro dvaceti letech manželství se zřejmě zase zamiluju do své ženy.“

Ottilie se zachichotala jako děvče.

„Je to teprve šestnáct let, Gustle,“ opravila ho a ulevilo se jí, že se všechno tak příjemně urovnalo.

5

O několik dní později se konala slavnost na počest Gustafova návratu. Od časných ranních hodin bylo slyšet Ottiliiny povely. Celý personál měl plné ruce práce s přípravami. Pozdě odpoledne bylo všechno přichystané, zapalovaly se svíčky. Dům zářil vznešenou elegancí. Ottilie obcházela své dílo. Společenské večírky, které organizovala v těch několika měsících, kdy byl Gustaf doma, byly vítanou změnou v jejím jinak jednotvárném životě.

Slavnostně oblečená Alma seděla před zrcadlem a Galla jí kartáčovala dlouhé vlasy. Vešla Ottilie.

„Ať ti to sluší! Přijdou Adlonovi a pozvala jsem i rodinu von Tennen. Přivedou s sebou syna Siegfrieda.“

Ottilie sledovala svou dceru. Alma nehnula brvou.

Společnost sestávala z Lorenze Adlona a jeho syna Louise s manželkou Tilly, šarmantní Rakušankou, manželského páru hraběte a hraběnky von Tennen a jejich dvou synů, osmnáctiletého Siegfrieda a o deset let mladšího Sebastiana. Ottilie usadila Almu vedle Siegfrieda von Tennen. Hubený gymnazista s pubertálními uhry ve tváři jí horlivě vykládal, že se právě chystá složit zkoušku dospělosti a poté nastoupit do armády Jeho Veličenstva. Alma mlčela a byla ráda, že už se podává dezert. Potom se všichni shromáždili v salonu. Alma splnila otcovo přání a zahrála klavírní verzi Beethovenovy Ódy na radost.

Ottilie a paní von Tennen – znaly se z koloniálního spolku – na sebe vrhaly významné pohledy.

Alma dohrála a sklidila aplaus. Gustaf se dojatě vysmrkal a prohlásil: „Když člověk procestuje půl zeměkoule jako já, ví docela přesně, že my Němci jsme povoláni ke vzdělávání a výchově národů.“

„Pokud je mi známo, byly naše usedlosti nedávno opakovaně napadeny negry,“ otočil se důstojník císařské armády von Tennen se zájmem na Gustafa.

„To je pravda. Doufám, že Jeho Veličenstvo konečně vyšle víc oddílů a dobrého stratéga, který tuhle situaci vyřeší. Obávám se, že bude třeba tvrdě zasáhnout.“

Gustaf si bral k srdci všechno, co v Německé jihozápadní Africe prožil, i když viníky všech konfliktů samozřejmě viděl v domorodcích. Ani ho nenapadlo, že to byli oni sami, němečtí kolonisté, kteří okradli domorodce o podstatu jejich života.

„Přes to všechno jsem Gallu a svého butlera vzal z jejich chudých rodin a přivezl je sem,“ vychloubal se. „Člověk dělá, co může, když se jednou zapojí do života v cizí zemi, která se od té naší liší o celá staletí.“

„Ale i Němcům je třeba kolonie stále ještě přibližovat. Nemají tušení, co naši muži musí v té divočině vykonat,“ podpořila Ottilie Gustafovu myšlenku. „Lidi by přece mělo zajímat, jak dlouho je na cestě káva, než ji můžeme spařit v konvici. Oni ji pijí, jako by kávová zrna pocházela z naší braniborské marky.“

Gustaf poplácal svou ženu po ruce, aby ji upozornil, že se nehodlá dál věnovat tématu kolonií. Měl v Africe co dělat, aby udržel v paměti stále nová nařízení německých úřadů, a přitom dokázal uspokojit požadavky zákazníků. A to vedro, hmyz, špatná voda, nemoci – a hlavně domorodci. Gustaf na to už dnes nechtěl myslet. Gestem pozval muže do knihovny, kde si mohli zakouřit.

Ottilie odvedla dámy do salonu a nařídila jedné ze služek, aby servírovala čaj a punč. Alma zaklapla víko klavíru a s úlevou si všimla, že Siegfried von Tennen, který ji celou dobu nespustil z očí, se připojil k mužům. Malý Sebastian poslušně zůstal u žen a hrál si s cínovými vojáčky.

Alma vstala a uhladila si šaty. Protože si jí nikdo nevšímal, využila příležitosti a opustila společnost.

„Milý Gustafe, jsem moc rád, že ses konečně vrátil, protože na tebe čekají velké úkoly.“

Lorenz Adlon si zdlouhavě zapaloval doutník. Gustaf ho napodobil. Znali se od školních let v Mohuči, kde oba vyrůstali jako děti chudých rodičů. Po desetiletích se vypracovali až do špiček berlínské společnosti a měli společné povědomí o cestě, kterou urazili.

„Do čeho mě chceš namočit?“

Gustaf si dal doušek koňaku, který pokrýval mnohem víc než dno jeho sklenky.

„Potřebuju tvoji spolupráci při budování svého hotelu. Musíš mi z kolonií dovézt prvotřídní materiály. Mahagon… A taky si budu přát luxusní zvláštnosti. Slonovinu a intarzie ze želvoviny.“

Gustaf se polichoceně usmál.

„Stavební práce na Pařížském náměstí už byly zahájeny,“ pokračoval Lorenz Adlon. „Schinkelův palác je pryč. Ještě několik měsíců a bude stát fasáda. Náš císař uplatnil své fasádní právo a podpořil nás. Dostali jsme povolení na čtvrté poschodí. Právě jednám o přikoupení sousedního pozemku Unter den Linden 2. Jde to ztuha, ale je to nadějné.“