TENKRÁT O VÁNOCÍCH

Copyright © Petra Soukupová, Alena Mornštajnová, Petra Dvořáková, Alice Nellis, Anna Bolavá, Petr Stančík, Ondřej Neff, Irena Hejdová, 2021, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2021

All rights reserved

Illustrations © Pavel Ptáčník, 2021

ISBN 978-80-242-7885-8

„Já se tady s tím seru – a vy si jenom sedíte!“

PETRA SOUKUPOVÁ

vánočka

Jiří vypne motor auta, ale zůstane sedět. Poslouchá, jak auto po jízdě oddechuje. Nejraději by znovu nastartoval a okamžitě odjel. Ale už to matce slíbil, přestože nemá dnes děti, je poslední adventní neděle, přece nebude sedět doma sám. On by ale neseděl doma, domluvil by se s Lukášem a vyjeli by do Bedřichova a zaběhli si třicet kilometrů, cítil by se dobře, na rozdíl od toho, jak se bude cítit, když stráví odpoledne s rodiči a bude poslouchat ty jejich věčný řeči o tom, jak špatně si v životě vede, jak by si měl někoho najít, jak moc pracuje, jak moc sportuje, moc děti nutí do sportu, je na ně moc přísný, nebo je na ně málo přísný, málo je nutí do sportu… Vlastně cokoliv, co Jiří udělá, je špatně, rozvod je špatně, ale Karla byla taky špatně, nic jim nebude nikdy dost dobrý, to už Jiří dávno ví, a proto za nimi jezdí tak málo, ale teď se tomu prostě nedokázal vyhnout, asi ta lítost, Vánoce, rodina, na Štědrý den bude sám, několik přátel ho zvalo k sobě, ne, Jiří si půjde zaběhat a pak si pustí film. Rodičům řekl, že bude u Dufků, jinak by musel k nim.

„Přijedeš teda aspoň v neděli, vůbec jsi tu o adventu nebyl.“

„Moc se mi to nehodí.“

„Já tě znám, napadl sníh, chceš jet na běžky,“ řekla matka, „ale je moc zima, ještě bys nastydl. Co mám uvařit? Dáme si oběd společně – jako rodina?“

Ano, on, pětačtyřicetiletý, děti jednu středu v týdnu a jeden víkend za čtrnáct dní, rodiče jednou za měsíc, lépe za dva. Rodina.

„Mami, mně je to jedno, udělej něco, s čím nemáš moc práce.“

„Tak svíčkovou?“

„Třeba. Není to moc pracný?“

„Ale ani ne. A navíc, já to dělám ráda.“

„Kvůli mně nemusíš dělat nic složitýho, mně je to jedno.“

„Já vím, ty se odbydeš nějakou bagetou na benzince. Ne, pěkně přijeď na pořádnej oběd. Pak udělám vánočku a odvezeš si ji čerstvou.“

Ježiš, mámina vánočka, zaúpí v duchu Jiří.

„Já bych ji koupil, mami.“

„No to mi ani neříkej.“

„Tak aspoň by ses s tím nemusela dělat,“ řekne Jiří, ví, že zbytečně.

„Já to dělám ráda. Jediný, co mě mrzí, že nepřijede Lucinka. Vždycky pečeme spolu, je to moje malá pomocnice,“ vzdychne tragicky matka.

Tím myslí asi ty poslední dva roky, Lucce je pět, pomyslí si Jiří a ani neřekne, co už říkal, teď je má prostě dva víkendy za sebou Karla, jedou na hory, je tam čerstvý vzduch a navíc se tam budou učit lyžovat a to jim ostatně bude v životě platnější než plácání těsta s babičkou.

„No jo, mami,“ řekne jenom. „Tak s Luckou něco upečeš příště, až přijedem mezi svátkama.“

„Hm, to nevím, mám už pečení za celej prosinec plný zuby,“ opáčí matka jako otrávené děcko.

„Vida,“ chytne se toho Jiří okamžitě, „tak se na tu vánočku vykašli.“

„Nesmysl, přece nebudete jíst koupenou vánočku. Stačí, že Karla dětem nic neupeče,“ odrazí matka s přehledem smeč.

Zároveň konec utkání, Jiří mlčí, koneckonců proč by měl obhajovat svou bývalou manželku, a to i v případě, že si – stejně jako Karla – myslí, že na kupované vánočce není nic špatného. Karla samozřejmě nekupuje nějakou suchou drobivku od Babiše, ale kvalitní a krásnou vánočku z nějaké domácí pekárny. Jiřího bodne u srdce, když si vzpomene, jak ji minulé Vánoce Karla přinesla domů, vybaví si ten moment, kdy přišla zvenku, měla červené tváře a nesla ty dvě vánočky v tašce a s takovou radostí mu je ukazovala. Zvláštní, Jiří si je jistý, že v ten moment ho ještě milovala. A hned po Vánocích řekla, že odchází, že miluje někoho jiného, jeho už ne, stáli v předsíni, přišel z práce, uprostřed převlékání z obleku, stál tam ve slipech a v košili, svět jako by skončil a Jiří vnímal jenom, jak se v pokoji hádají děti kvůli legu.

„Chtěla jsem nejdřív udělat tři, abys jednu odvezl i Karle, ale pak jsem si řekla – opustila tě, nebudu jí přece dělat vánočku, viď?“ zasměje se matka. „Ani mi nenapsala k narozeninám.“

Mně jo, pomyslí si Jiří, poslala mi esemesku – všechno nejlepší! Po deseti letech esemesku k narozeninám míň osobní, než mu poslala jeho sestřenice.

„Takže budu dělat jenom dvě vánočky, pro nás a pro tebe. A už jsem zadělala těsto, jdu dodělat tu svíčkovou, čekáme tě nejpozději v jednu,“ ukončila matka telefonát.

A tak tu teď sedí v autě a nechce se mu vystoupit, přestože je už třináct patnáct. Ze dveří vyleze otec a gestikuluje na něj – děje se něco? Proč nejdeš?

Mávne otci a konečně vystoupí.

Jiří se na chvilku pobaví myšlenkou, že by dal matce ochutnat kupovanou vánočku, aniž o tom věděla. Určitě by nepoznala rozdíl.

„Čau, tati.“

„Nazdar. Já už myslel, žes v tom autě usnul. To se mi tuhle stalo. Máma mě probudila po hodině, už jsem měl úplně ledový ruce. A teď mám rýmu.“

„Tys usnul v autě? Proč sis nešel lehnout domů?“ zeptá se Jiří, ale v tu chvíli vlastně ví proč, doma by si jen tak lehnout nešel. Tak usnul v autě. Letmo koukne na otce. Nějak pohubl a vypadá starý. To proto, že je starý.

Dojdou dovnitř, Jiřího přivítá rodičů starý pes, Jiří ho ze zdvořilosti pohladí, smrdí mu příšerně z tlamy, a objeví se i matka, je malinká, v zástěře, když ji Jiří obejme, připadá mu, že by ji strašně snadno mohl rozmáčknout. Na chvíli pocítí lítost, rodiče jsou staří, dlouho už tu nebudou, měl by za nimi jezdit častěji.

„No konečně, že se ukážeš, Jiříčku. A jsi hubenej.“

„Ty taky, mami.“

Mávne rukou: „Tak pojďte, kolik chce kdo knedlíků?“

Porce, jako kdyby celé dopoledne štípal dříví. Bude mu těžko. Přesto se Jiří dá bez řečí do jídla.

„Moc dobrý, mami, dík.“

„Možná moc slaný, ne?“

„Ne, výborný.“

„Měla jsem tam dát víc smetany.“

„Ne, je to vynikající, fakt.“

„Nevím, něco tomu chybí.“

„Je to naprosto skvělý, Vlaďko,“ přidá se i táta.

„Prosím tě, tobě taky chutná všechno.“

Chvíli je ticho, ale ne dost dlouho. Než do sebe Jiří natlačí ty čtyři knedlíky (řekl si o tři), stihnou probrat – proč Lucka s Pájou někdy nezavolají? (neradi telefonují), popouzí je Karla proti nim? (ne), bolí teď Jiřího koleno z běhání (ano, ale řekne, že ne), opravdu nechce na Štědrý den být s nimi (ne), proč nejsou na Štědrý den s Karlou aspoň kvůli dětem (protože Karla žije s novým chlapem, bohužel řekne Jiří, což přiměje matku k dalšímu výlevu na téma – Karla je hrozná a ona to odjakživa věděla, jak jsi Jiříčku mohl bejt tak blbej a ještě ji nechat byt? Sám teď bydlíš v tom hnusným pronájmu.)

„Mami, musím ještě večer pracovat, tak ve čtyři bych jel,“ přeruší tu litanii Jiří.

„Už? Vždyť jsi teď přijel. Měl sis vzít počítač s sebou.“

„Měl,“ řekne Jiří, těžko by jí vysvětlil, že musí dělat na svém stolním počítači, na kterém má grafické programy a pořádnou kartu.

„Tak já se dám do tý vánočky, i když nevím, jestli už vykynula dost,“ vzdychne matka a vstane.

„Já udělám nádobí,“ vstane i otec.

„Já ti pomůžu,“ řekne Jiří.

„Ne, nechte to, akorát byste se mi pletli u linky.“

Takže zůstanou s otcem sedět. Otec rozlije zbytek piva.

„Chceš další? Ne, vlastně budeš řídit. Tak nealko?“

Jiří zavrtí hlavou, je přežraný, nejraději by si lehl, ale je mu to blbý, když vidí matku, jak zpracovává těsto. Zkontroluje tedy mobil, přečte si zprávy.

„Najdi mi, Luďku, prosím tě to video, jak se plete z těch sedmi pramenů, buď tak hodnej,“ řekne matka po chvíli.

„Jaký video?“

„No to video, jak jsem se na něj předtím koukala. Chci vánočku uplést ze sedmi, z devíti se mi to pokaždý rozleze. A pořád si to z těch sedmi úplně nepamatuju.“

Otec kouká na matku, jako kdyby mluvila nějakou neznámou řečí.

„Co na mě tak zíráš?“

„Proboha, jak mám vědět, na co ses koukala?“

„No… koukal ses se mnou!“

„Ale prosím tě, proč bych se koukal na nějaký pletení vánočky?“

„No to nevím, ale seděl jsi vedle mě a koukal ses.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš,“ uzavře to otec.

„Jiříku, najdeš mi prosím tě to video?“

„Jaký, mami?“

„No… jakýkoliv, kde je návod, jak se plete ze sedmi pramenů! Vy mě vůbec neposloucháte, ani jeden. Já se s tím tady seru – a vy si jenom sedíte!“

Oba s otcem začnou hledat video, jak plést vánočku.

„Z kolika že?“ řekne otec, Jiří na něj nevěřícně pohlédne.

„Ze sedmi,“ šeptne mu.

„Hele, tohle je to video, jak jsme se dívali,“ zajásá náhle otec.

„Najednou jsme se MY dívali,“ zpraží ho matka. „Přines mi to sem, prosím tě.“

Otec přinese mobil k lince a společně se s matkou dívají na návod.

„Hm, tak to nevím. Teď tenhle dolů a pak přes tenhle.“

„Ale ne, ten druhej.“

„No… a teď kam?“

„Nevím, pusť to znovu.“

„Počkej, mně to nějak přeskočilo.“

Jiří pustí návod na svém mobilu a dojde k nim.

„Tady.“

„No!“ zvolá matka. „A co teď s tímhle krajním?“

„No to musíš dolů, dyť to říkám!“

„Prosím tě! To je blbost. Jak dolů? Musíš nahoru! Přes tamty.“

„Ale nesmysl, to ti tam pak zbyde.“

„No vždyť já to vidím! To prostě nejde.“

Matka vztekle rozplete ten kus, co už měla zapletený.

Jiří znovu pustí video od začátku.

„Už to vypni, já na to kašlu,“ sdělí mu matka. „Udělám to z devíti, už mě to nebaví.“

„Ne, počkej, Vlaďko, já to už pochopil. Musíš prostě začít tím vnitřním,“ řekne otec a pustí znovu video.

„Už to vypni, já to prostě udělám z devíti.“

Otec chvíli váhá.

„Vypni to, prosím tě, potřebuju se soustředit.“

Otec vypne telefon a zřejmě poučen odchází i s mobilem z místnosti. „Jdu zkontrolovat kotel,“ řekne.

Jiří zůstane stát a poněkud bezradně pozoruje matku, jak začíná znovu plést vánočku.

„Proč tu stojíš? Jsem z tebe nervózní,“ otočí se na něj matka.

Jiří si jde sednout ke stolu, v prvním popudu chce říct – promiň, ale zarazí se, za co se má omlouvat? Vždyť ty se furt jenom omlouváš, křičela na něj jednou Karla. Furt všechno sereš a pak se jenom omlouváš. Od té doby si Jiří dává pozor, aby se zbytečně neomlouval.

Když už se všechno sere…

„Vždyť je to jedno, tak bude hnusná, no, vám je to stejně jedno,“ ozve se matka.

„Mami, vždycky je pěkná,“ řekne Jiří.

„Ale není! Já se tady snažím – a vám je všechno jedno! Vždyť ty tu vánočku ani nechceš! Co na tom, že ji mají děti rády, to je ti taky jedno!“

„Ale to víš, že ji chci. A děti budou nadšený. Říkal jsem Pájovi, že bude vánočka od babičky, a on říkal, že ta je stejně nejlepší,“ lže Jiří. Nejenom že to neříkal, Pájovi by to hlavně bylo jedno.

„Hm,“ odmlčí se matka. Jiřímu se uleví. Znovu se začte do zpráv. Během chvilky se mu začne chtít spát, teď ale už vůbec nepřichází v úvahu, že by se natáhl.

„Jdu se kouknout, co dělá táta.“

„Co by dělal, čte si v kotelně noviny,“ praví matka. „Chodí se tam zašívat místo toho, aby něco dělal. Já od rána stojím u plotny – a on si tam celý dny čte noviny. A luští křížovky.“

To se mu nedivím, pomyslí si Jiří.

„Místo toho, aby tady třeba umyl nádobí.“

Jiří nepodotkne, že jim přece před chvíli řekla, ať se jí tam nepletou, a matka dodá: „Za chvilku dám tu vánočku do trouby a můžeme si dát kafe, jo? My sice pijeme kafe až tak v pět, ale když chceš už jet…“

Jiří se znovu jen tak tak neomluví, že fakt potřebuje jet, a jde za otcem. Opravdu sedí v kotelně a čte si noviny, které, když uvidí Jiřího, rychle zavírá.

„Já jsem si jenom na chvilku sedl.“

Jiří pokrčí rameny, jemu je to přece jedno.

„Nechceš tady s něčím pomoct? Nanosit uhlí nebo tak?“

„Ále,“ mávne otec rukou. „Na to se vykašli, to já pak udělám. Na,“ podá mu část novin. Asi by měli jít za matkou. Pak ale uvidí článek o světovém poháru v biatlonu, to si přečte a pak se tam vrátí.

Nakonec ale přečte celou sportovní přílohu, a když potom zkontroluje čas, je půl čtvrtý.

I s otcem se vrací do kuchyně. Nádherně to tam voní, což hned řeknou oba.

Matka ale nespokojeně mlčí a myje nádobí.

„Proč to meješ? Já bych to pak udělal,“ řekne otec, ale matka dál mlčí a myje.

Otec udělá kávu a matka přinese na tácu cukroví. Jiří cukroví moc nemusí, navíc je stále najedený po obědě, ale přesto sní několik kousků a matce cukroví pochválí. Opravdu umí péct skvěle.

„Nemám ani dortíčky. Ale prostě jsem víc než sedm druhů nestihla,“ řekne matka, jako by jim to vyčítala.

Už ať je ta blbá vánočka hotová, a on bude moct odjet, pomyslí si Jiří a radši se začne s otcem bavit o problematice umělého zasněžování. Matka se dál tváří utrápeně až do momentu, kdy vytáhne vánočku z trouby.

„Já to věděla. Já jsem to věděla, že se mi zas nepovede.“

„Je perfektní,“ řekne otec.

„Prosím tě! Proč to říkáš, vždyť sám vidíš, jak je hnusná,“ štěkne na něj matka.

„Mně se líbí…“

„Tobě se líbí všechno, co můžeš sníst,“ utře ho matka.

Jiří se mezitím zvedne. Pojede. Taška plná potravin, jedna porce svíčkové od oběda. Tu si vem, Jiříku, do práce k obědu, krabička cukroví, kdyby k tobě přišly ještě v týdnu děti (nepřijdou, ale to už říkal), jedna lahev vína a jablka, která jsou prostě tak dobrá, že je Jiří musí ochutnat, a matka jich koupila pět kilo, tak ať se to sní.

Jde si dát tašku do auta, mezitím matka vyjde i s vánočkou zabalenou v utěrce před dům. Tváří se přitom, jako by jí někdo vrtal zub.

„Děkuju, mami,“ chce si ji Jiří převzít. „Je krásná.“

Matka nešťastně zavrtí hlavou. „Není. Jsem naštvaná. Nejradši bych ji vyhodila. Přece si takovouhle chudinku nemůžeš vzít.“

Ježiš, klidně ji vyhoď, mně je to jedno! křičí na matku v duchu Jiří.

„Mami, je moc pěkná a děti budou moc rády.“

„Ale nebudou… No jo, když jsem ji musela dělat takhle narychlo. Prostě dost nevykynula. Děti ji nebudou chtít, když vypadá takhle.“

„Prosím tě, mami, dětem je úplně jedno, jak vypadá.“

„No jistě, vám je všechno jedno. Celý Vánoce jsou ti jedno, dyť ty ani nemáš stromek.“

Na co proboha stromek, na Štědrý den nemá děti a pak je bere sem, takhle se s rodiči domluvili, tak proč by měl ještě kupovat stromek do bytu, kde o svátcích nikdo nebude? Nechápe Jiří, ale ještě mlčí, máma je prostě unavená, tak proč to ale dělá, když je to teda každýmu jedno?

„Já tady dřu, těsto jsem zadělávala ráno v šest, ty si jenom přijedeš, s ničím mi tady nepomůžeš, jsi jako táta, jenom se někde ulejvat a já abych všechno udělala sama!“

„Počkej, já tu vánočku vůbec nechtěl.“

„Protože ty ji nejíš, to je jasný, tebe se to netýká, jsi sobec, já to dělám pro tvý děti!“

„Dětem je to taky jedno, klidně si dají kupovanou, nikdo tě nenutil, aby ses tu srala s vánočkou a pak mi to vyčítala, já jsem ti ji pochválil asi stokrát, já nevím, co po mně chceš!“ nevydrží to už Jiří.

„Nic, nic po tobě nechci. Na.“

Podá mu vánočku, je ještě teplá.

Jiří by si ji nejraději nevzal, takový má vztek, ne, nejradši by ji hodil na zem a rozšlapal, blbá vánočka, kvůli kusu pečiva tady bude dostávat školení jako malej harant, copak má tohle zapotřebí? Není jeho život složitej až tak dost? Proč prostě nikdy u rodičů nemůže bejt klid? Proč po každý, když odjíždí, se cítí jako to malé zlobivé děcko?

Přesto si vánočku vezme. „Děkuju,“ hlesne.

Matka neřekne nic. Ani to blbý prosím, natož není zač nebo snad rádo se stalo.

A Jiří už to nevydrží, rozpřáhne se a flákne vší silou vánočkou o zem.

„Co to děláš?“ vydechne matka šokovaně.

Jiří ale vidí, že vánočka se jenom rozlomila napůl, najednou mu to přijde málo, vůbec nechápe, co vlastně dělá, ale dělá to, vší silou na vánočku šlápne. A znovu. A znovu. Prostě ji rozšlape. Teprve když je z ní jenom odporná kaše, přestane. Vidí, jak na se na něj rodiče dívají. Než stačí Jiří cokoliv říct, ale co by na tohle asi mohl říct, zase jenom promiň, chce se mu dokonce smát, matka se otočí a zajde dovnitř.

Teď by měl jít za ní a omluvit se, uvědomuje si Jiří, ale nemá na to, prostě ne. Ale přece nemůže takhle odjet. Proč ho prostě nenechala na pokoji? Proč ho někdy v životě prostě nenechá na pokoji?