Zimní královna

Hana Whitton

Hana Whitton

ZIMNÍ KRÁLOVNA

Copyright © Hana Whitton, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4633-7

Kapitola první

Alžběta seděla před zrcadlem a upřeně se dívala na svůj obraz. Lesklá plocha byla nerovná a tvář se jí vlnila, jako by plula ve vodě. Možná to však způsobily slzy.

Fridrich! Proč tu s ní teď není Fridrich! Fridrich Pátý Falcký, hlava Protestantské unie. A také Zimní král Českého království – nejprve si myslela, jak hezky zní ten Zimní král, než pochopila, že jde o jedovatý úšklebek. Fridrich, její manžel. Otec jejích třinácti dětí.

Světlo svící z pozlacených svícnů na stěnách, které jí měkce zalévalo tvář, k ní bylo milosrdné. Vyhladilo síť jemných vrásek kolem očí a ty dvě dlouhé rýhy, které se jí táhly podél dosud plných rtů, v něm vypadaly zajímavě.

Na okamžik pevně semkla víčka a potom se na sebe opět zahleděla, tentokrát pozorněji. Obraz se ustálil.

Jako by před sebou najednou viděla zase tu mladou dívku, kterou byla, když ji seznámili s Fridrichem. Dychtivou, odvážnou, vášnivou a krásnou.

Usmála se.

Ne. Skutečně si nelichotila – opravdu nezestárla. I čas, nejen to matné světlo svící, k ní byl milosrdný.

Vždyť se také kdysi zapřisáhla, že nikdy nezestárne!

Nikdy nezestárnu!

Nikdy neumřu!

A stanu se královnou!

Tohle si slíbila.

Tiše se pro sebe zasmála, ale pak si tvář zděšeně skryla na okamžik za vějířem, který sebrala z mahagonového toaletního stolku. Měla by přece truchlit, měla by být vážná. V hloubi duše však nepociťovala nic jiného než úlevu. Sladkou, omamnou, zpíjející úlevu.

Zastyděla se. Neuniklo jí, jak jí v odraze v zrcadle zrudly tváře. Ale to jí dodalo na živosti a přitažlivosti. Ve velkých hnědých očích, které zdědila po otci – naštěstí bez těch jeho ošklivých převislých víček – znovu zahořela vášnivá jiskra touhy po životě. Zrcadlil se v nich hlad po lásce a po naplněné touze, po léta potlačované.

Rychle zavřela oči, jako by chtěla vlastnímu obrazu v té lesklé ploše uniknout.

Dlouhé černé řasy jí přitom vykreslily protáhlé stíny na hebkých tvářích. Plné smyslné rty jí zvlnil náznak úsměvu. Z vysokého čela si odhrnula kadeř kaštanových vlasů, dosud neprotkaných stříbrnými nitkami. Kdysi mívaly rusý nádech jako stará měď.

„Má vlasy jako královna Marie Stuartovna! Přesně stejný odstín! Nevidíte tu podobu? Je to celá babička, královna skotská!“ slýchala často už jako malá, když se ubírala chodbou studeného a nevlídného sídla v Edinburghu. Ale služebnictvo se to odvážilo vyslovit jen šeptem, tichounce, aby nic z toho nezaslechl Alžbětin otec král Jakub. Marii, jeho matku, jejíž podobu Alžběta nezapřela, totiž popravili.

Alžbětě se nyní před očima začaly odvíjet dávno zapomenuté vzpomínky.

To se přece stává lidem před smrtí, že se jim promítne celičký život!

Já ale přece ještě nejsem mrtvá, já ne! Vztekle dupla střevíčkem. Trpělivost k jejím přednostem nikdy nepatřila. A mimoto jsem si přece slíbila, že nikdy neumřu!

Náhle jako by se opět ocitla v dávných létech dětství – děvčátko s tmavě kaštanovými vlásky, které ve slunci zářily měděným leskem. Stála na skotské vysočině a do nákladných, bohatě nabíraných šatů královské dcerky se jí opíral vítr vanoucí od moře. Nohy se jí bořily do měkkého koberce purpurového vřesu a žluté kručinky. Poryvy vichru k ní přinášely slanou vůni dálek a oceánu.

Cítila se tak šťastná, volná a skutečně nesmrtelná! „Slibuju, že nikdy neumřu!“ zvolala vesele, tvář obrácenou vzhůru k modré obloze. A vítr jí okamžitě oderval ta slova od úst a odnášel jejich útržky na vysočinu.

Ty chvíle šťastného a bezstarostného dětství skončily, když se její otec, skotský panovník Jakub Stuart, ujal po smrti královny Alžběty I. vlády nad Anglií jako Jakub I. Všechno se změnilo. Všechno. Otec býval vždy nevypočitatelný a mnohdy krutý. Nikdo si před ním nebyl jistý. Nedokázal však vládnout pevnou rukou a nikdy si nezískal přirozenou autoritu. Bál se proto o své postavení i o svůj život. Vždycky se bál. Ale v Anglii propadl bezbřehé podezíravosti a chorobnému strachu, že ho někdo probodne. Ne že by se o to mnozí nepokoušeli.

Alžběta se zachvěla, jako by ji ovanul zatuchlý pach dávné minulosti.

Vzpomněla si na svou druhou přísahu, na tu, že nikdy nezestárne. Stála tehdy na nádvoří Toweru, toho ponurého londýnského hradu na břehu Temže, kam se přestěhovali. Připadala si jako v pasti. Děsilo ji to tam, ty vysoké, tlusté, opocené zdi, temné chodby, úzká schodiště, hluboké, vlhké kobky.

„Nikdy nezestárnu!“ zvolala tichounce, ale i tak se její slova odrazila od nehostinných stěn nečekaně silnou ozvěnou. „A jednou se stanu královnou!“ dodala ještě.

Ale pro jistotu pouze v duchu.

Alžběta pohlédla opět do zrcadla, usmála se pro sebe a nadále se vzpomínkám nebránila.

Kapitola druhá

Husté vysoké koberce zlatavé kručinky, tak tuhé a nepoddajné na dotek, to si Alžběta nejvíc pamatovala z rodného Skotska. Plály žlutí tak zářivou, až se zdálo, jako by hořely nezkrotným plamenem. A pak si vybavovala moře, temně olověně šedé vlny s hustými chuchvalci špinavě bílé pěny. Jak odlišné bylo toto moře od vod, které omývaly jižní břeh Anglie! Ty byly smaragdové a průzračné jako tabule nazelenalého skla a jejich hřebeny zdobila pěna připomínající jemnou krajku. Všechno tam na skotském severu bylo jaksi drsnější, ale současně opravdovější, dobrodružnější a romantičtější. Vybavila si studený vítr, který jí pokaždé zcuchal rusé vlasy, opřel se jí do dlouhého šatu a nadul ho jako plachtu, jako by ji chtěl odnést někam daleko na moře mezi rybářské bárky bojující s přílivem. Každičké slovo, které přitom vyslovila, jí nezdvořile oderval od úst.

Na matku Annu Dánskou si z té doby moc nepamatovala, stejně jako na Falklandský palác, kde se narodila. Ostatně byl to vůbec Falklandský palác? Matka prý slehla v Dunfermline. Jen Anna věděla, kde přivedla na svět svou první dceru, jíž se dostalo jména Alžběta. Ale nikdy jí to neprozradila – ne že by to tajila, ale bylo jí to, upřímně řečeno, zcela jedno. A pak – prostě o tom spolu nikdy nemluvily. Nějak nebyl čas. Nezbývala jí na ni ani chvilka času, na tu její malou Alžbětu, která měla být druhorozeným synem, tak to bylo!

Jak toužila, aby druhé dítě byl syn. Doufal v to i její manžel Jakub, ale pak se rozhodl vytěžit z dané situace alespoň nějaký mocenský kapitál. Napsal poníženou supliku anglické královně Alžbětě a požádal ji, aby byla kmotrou jeho dcerušce, kterou se šťastní rodiče rozhodli pojmenovat po Jejím anglickém Veličenstvu.

Královna Alžběta si Jakubův podlézavý list přečetla a znechuceně odstrčila pergamen stranou. Měla jiné starosti – jako vždy to byl konflikt se Španělskem. Ona se provdala za Anglii, to byla její rodina, o tu se musela starat, ne o nějaké novorozeně svého skotského příbuzného, který si tak nezastřeně dělá nároky na anglický trůn. Na její trůn! Stejně jako kdysi jeho matka Marie Stuartovna.

Při tom jméně ji bodla bolestná vzpomínka. Nebo to snad byla výčitka svědomí, potlačovaná marně po celá léta? Ne, Marii skutečně nechtěla nechat popravit, ale nedalo se nic dělat.

Skryla tvář v dlaních. Náhle na ni naplno dolehla tíha jejích šedesáti tří let. Ten velký nadýchaný krejzlík ji příšerně škrtil u krku. Kostice v živůtku se jí bolestně zarývaly do žeber. Paruka nazdobená perlami a drahokamy jí svírala hlavu jako železná obruč.

Cítila se najednou stará a unavená. A jaksi sama, tak strašně opuštěná, i když si vždycky zakládala na tom, že právě v této ušlechtilé nezávislosti spočívá síla jejího majestátu. Nechala si zavolat lorda strážce pokladu Bowese.

„Vyřiďte Jeho Veličenstvu Jakubovi Šestému Skotskému, že se rádi staneme kmotrou jeho novorozené dcery,“ řekla nevzrušeným hlasem. „Zastoupíte nás na křtinách.“

„A jaké dary si bude Veličenstvo přát pro svou kmotřenku?“ zeptal se s uctivou úklonou Bowes. Věděl, s jakou štědrostí přivítala panovnice na svět Jakubova prvorozeného syna Jindřicha. Tehdy to tak trochu přičítal Alžbětiným výčitkám svědomí, že toho chlapečka připravila o babičku Marii Stuartovnu. Nechala ji stít.

„Není snad už pouhá skutečnost, že se staneme kmotrou toho děvčátka, darem víc než dostačujícím?“ opáčila Alžběta zvysoka a zabrala se opět do čtení listin.



Alžbětě Stuartovně se dostalo křtu v Edinburghu. Na to město si matně pamatovala z pozdějších let. Snad proto, že si matčin chladný půvab a eleganci vždy nějak spojovala se strohostí Edinburghu, s přísnou geometrickou architekturou tamních staveb z šedého kamene. I ty byly pompézní, odtažité a studené a za vší tou okázalou nádherou skrývaly nudnou prázdnotu a tuctovou ošklivost.

Když o tom tak přemýšlela, ani její matka krásná nebyla. Měla výrazné rysy, které Alžbětě připadaly téměř mužské – velký a dlouhý nos a masivní bradu. Tenká přímka úst jako by se jí v tváři ztrácela. Ovšem oči, temné, hluboké, ale nepředstavitelně chladné, měla Anna Dánská nádherné. Zahleděl-li se do nich člověk, jako by na něj dýchl ledový závan z tmavé bezedné studny.

Jakub si ji do Anglie přivezl z Dánska jako patnáctiletou. Snad to byla právě ta trochu chlapecká tvář lemovaná plavými vlasy jako obličejík cherubína a štíhlá, vysoká, téměř jinošská postava postrádající ženské křivky, co ho k ní zpočátku přitahovalo. O třiadvacetiletém Jakubovi se totiž všeobecně vědělo, že dává přednost spíš mužům, a v té době měl už několik blízkých, velice osobních přátel. Milci, říkávala jim pak Anna jedovatě, když prozřela a pochopila. Žila si poté svým životem, sama a nezávisle na Jakubovi, i když mu dala sedm dětí. Vzato kolem a kolem, ani ji to nepřestávalo udivovat, tedy ten počet jejich potomků, ale bylo tomu tak. Neměla k nim však téměř žádný vztah a Jakub jí je stejně vždy rychle odebral a odeslal je někam na odpovídající královské vychování.

U prvního dítěte, u syna Jindřicha, ztropila Anna pořádný skandál. Přes Jakubův výslovný zákaz se za chlapcem, o jehož výchovu se staral hrabě Mar, rozjela. Strašlivě ji to celé rozčílilo, ke konci snad už nešlo o to, že je její syn jinde, ale že se k ní Jakub chová jako k nějaké služebné, jako ke své děvečce, jejímž jediným úkolem je porodit mu dědice.

Potratila z toho rozrušení a Jakubovi to nikdy nepřestala předhazovat. Byla to jeho vina, to on zavinil, že přišla o dítě!

Ale u dalších potomků, u Alžběty a Karla, se už nebránila. Nechala je odvézt bez protestů do urozených rodin, kde se jim mělo dostat náležitého vychování. Věnovala se pak umění, nebo spíš umělcům. A ti jí naplnili život lépe než manželství a děti, i když královskou pokladnu její životní styl spíš naopak vyprázdnil. A to dost rychle. Možná to představovalo i jistou pomstu Jakubovi. Za všechno – za pokažený život, za ztracené mládí, za zrazené sny.

A co na tom, že bude mít Jakub hluboko do kapsy? Máchla jen vějířem nad možnými výčitkami a nechala se strhnout vírem tance, který ji tak omamoval a unášel pryč od všech těch špinavých intrik královského dvora a hnusné, přízemní skutečnosti jejího navenek vznešeného života.

Alžběta se při pouhé vzpomínce na matku pokaždé zachvěla, jako by ji při ledovém dotyku té dávné minulosti zamrazilo.

Podoba otce, krále Jakuba VI. Skotského, byla zřetelnější, ale ani ta v ní zrovna nevyvolávala hřejivé pocity. Už tehdy mu tmavé oči tonuly v rostoucích tukových polštářcích, byť byl dosud štíhlý. Pohled často skrýval za těžkými převislými víčky, jako by za nimi schraňoval nějaké temné, hrozivé tajemství. Zlobíval se, že ho na všech portrétech zachytili s těma uhýbavýma očima, s tím jaksi vystrašeným výrazem. Nechával se portrétovat znovu a znovu, ale pokaždé to vyšlo nastejno – potlačovaný strach ve zbabělých a krutých očích se prodral skrz sebesilnější vrstvu barvy.

Na jednu stranu nebylo zase divu, že se tak tvářil. Nebyl ještě ani na světě a před očima jeho matky Marie Stuartovny zavraždili jeho skutečného otce Rizzia. A toho, který jím byl pouze podle jména, Darnleyho, rovněž připravili zákeřně o život nedlouho poté. Šuškalo se, že v tom zločinu má prsty dokonce i sama skotská královna Marie. Ta se zakrátko provdala za svého milence, jistého Boswella, a to už bylo na Skoty trochu příliš. A tak dosadili na trůn jejího syna Jakuba, kterému byl tehdy pouhý rok. Jeho matka uprchla raději do Anglie a Jakub ji pak už nikdy neměl spatřit.

Ach ano, později, když dospěl, se obíral romantickými představami, že matku osvobodí, když ji královna Alžběta I. nechala uvěznit. Ovšem to byl riskantní krok, při kterém by se neobešel bez pomoci katolíků. Vidina anglického trůnu, na který měl jistá mlhavá práva jako příbuzný starší sestry Jindřicha VIII., byla lákavější než role hrdinného zachránce proradné matky. Věděl totiž víc než dobře, že by ho Angličané jako katolíka nikdy nepřijali. A tak se raději diplomaticky a poníženě spojil s královnou Alžbětou…

Nu, a ona mu pak, aby trochu odlehčila špatnému svědomí, po popravě jeho matky dokonce stanovila rentu. A ne malou! Jakub se tomu dodnes občas jedovatě a cynicky zasmál a vytrhl tak z lenošivého poklidu nejednoho ze svých milců.

Nakonec na anglický trůn dosedl, ale věděl, že se za to platí, jako ostatně za všechno, a někdy i tím nejcennějším – životem. To proto měl ten zkoumavý, krutý, nedůvěřivý pohled.

Lepší udeřit jako první než utržit nečekanou ránu, tímhle pravidlem se řídil. Měl se pořád na pozoru, to proto nosil vypolstrované oblečení, ve kterém se v létě potil a div neomdlel z přehřátí. Tlustou koudelí jeho vycpaného kabátce dýka zrádce jistě nepronikne.

Jeho dcera Alžběta často vycítila, že ji otec pozoruje upřeným, jaksi nesmlouvavým pohledem, při kterém se jí zježily všechny drobné vlásky na šíji. Jako by hodnotil ušlechtilého koně. Anebo v tom bylo ještě něco víc? Už tehdy v ní spatřoval výhodné zboží ve svatebním obchodu, který na evropských královských dvorech vzkvétal, dobrého pěšáka na strategické šachovnici znesvářené Evropy. Netušila to, a i kdyby ano, bylo by jí to v té době asi jedno.

Potom si ještě pamatuje hlavně na bratra Jindřicha. To byl její rytíř, její nejlepší přítel. Toho měla doopravdy ráda, snad jako jediného z celé rodiny.

Zastyděla se. Milovat by je měla přece všechny, zejména rodiče, a pak i dalších šest sourozenců. Ale vždyť jsem některé ani nepoznala, omlouvala samu sebe v duchu. Její jediná sestra zemřela v necelých dvou letech. A Alžběta s rodinou tak jako tak nežila pod jednou střechou.

Jen mladší bratr Karel jí utkvěl v paměti, bledý, nemluvný, do sebe uzavřený už jako malý chlapec, s nímž se vídala při občasných návštěvách.

Pamatovala si ho hlavně z jejich první společné cesty do Anglie, když jeli za otcem, kterého právě korunovali anglickým králem. Do mysli se jí však spíš vryla dlouhá, nekonečná, únavná cesta kočárem a pak zastávka v Yorku.

Jinak však vyrůstala bez svých sourozenců u lorda a lady Livingstonových v Linlithgow nedaleko Sterlingu, a to bylo její štěstí, jak později pochopila.

Právě lady Eleanor Livingstonová jí vdechla dychtivou touhu po životě, žíznivou nenasytnost po lásce a žhavou jiskru vášně, která ji pak provázela celým životem. Pro Alžbětu však představovala ztělesnění laskavosti a krásy současně. Nikdy nezapomene na její alabastrovou pleť posetou sprškou zlatavých pih, na bohaté husté vlasy, jejichž barva připomínala zralý med. Zatřpytily se vždy rusým, jakoby měděným nádechem, když po nich sklouzl sluneční paprsek. Někdy Alžbětě dovolila, aby jí tu hedvábnou záplavu rozčesávala, ale to jen potajmu, ve své ložnici, aby je nikdo neviděl, protože něco takového se hodí pro komornou, pro služku, a ne pro Její Výsost, dceru Jakuba Stuarta a královskou princeznu! Děvčátko se potýkalo s velkým kartáčem s tlustou stříbrnou rukojetí a vdechovalo omamnou vůni, která stoupala z těch dlouhých vlasů a obestírala lady Eleanor jako neviditelný plášť. Ona je princezna, ne já, říkávala si v duchu Alžběta a v podobných myšlenkách se mísil obdiv s troškou dětské závisti.

Za deštivých odpolední se spolu uchylovaly do zámeckého křídla, kde se kdysi nacházely komnaty královny Markéty Tudorovny, choti Alžbětina předka krále Jakuba IV.

Lady Eleanor tam Alžbětě vyprávěla Markétin truchlivý životní příběh, stejně jako desítky dalších, někdy veselých, někdy smutných nebo strašidelných. Jak šťastně se spolu smály nebo plakaly anebo se krásně bály. A pak, když se už připozdívalo, se vždy rychle vydaly zpět do hlavního zámeckého traktu, který zářil rozsvícenými okny do snášejícího se soumraku.

Pevně se držely za ruce, když sestupovaly po úzkém zšeřelém točitém schodišti, nejen proto, že bylo tak strmé, ale také proto, že se slastně bály. Byl to příjemný strach, neboť obě věděly, že se jim vlastně nemůže nic stát, když jsou ta rozsvícená okna sídla na dosah ruky a když se nádvořím rozléhá hluboký hlas lorda Livingstona, udílející poslední večerní rozkazy.

Chodívaly spolu často na procházky, hlavně kolem jezera, které se u panství nacházelo. V nezčeřené vodní hladině se odrážela bílá nadýchaná oblaka jako v zrcadle.

Les na ně pak dýchl vlhkou vůní tlení a lákal příjemným chládkem k posezení.

Tu vzpomínku podbarvoval smích lady Eleanor, sladký a zvonivý jako bezpočet rolniček. Zaklonila vždy hlavu a z bílého hrdla jí přitom zurčel potůček smíchu, šťastného a nějak osvobozujícího. Dlouhé zlaté filigránové náušnice, které jí zdobily lalůčky drobných uší, se zvesela rozhoupaly.

Lady Eleanor byla mladá a nikdy nezestárla. Ano, nikdy. Zemřela totiž náhle a nečekaně, v samém rozpuku života. Jejího manžela proměnila ta ztráta ze dne na den ve zlomeného, zahořklého starce.

Alžběta proplakala celé dny zavřená ve své komnatě, skryta za tlustým vyřezávaným sloupkem lože. Nechali ji tam truchlit, protože odchod laskavé zámecké paní bolestně zasáhl všechny do jednoho.

Až jednou večer vytrhla Alžbětu z bezbřehého smutku, do něhož se čím dál víc začínaly mísit obavy o vlastní budoucnost, stará služebná Sarah. Postavila na stůl stříbrný svícen s vysokou svící, z níž hojně stékaly voskové slzy. Pak laskavými slůvky vylákala Alžbětu z jejího úkrytu.

Ta v tu chvíli zapomněla, že je vlastně princezna, rozběhla se k Sarah a vrhla se jí do objemné náruče. Sálalo z ní teplo spolu s vůní bylinek a také trochu vaření. Alžbětu to povědomé aroma uklidnilo. Cítila se náhle v bezpečí.

„Musíte něco sníst, Výsosti.“ Sarah ji s těmi slovy pohladila po vlasech. „A potom honem na lůžko! Zítra bude lépe, uvidíte!“

Alžběta ji tedy uposlechla, zdráhavě se poryla ve večeři na stříbrném podnose, poté stříbrný talíř s jídlem odstrčila a zhluboka se napila silného vína, které jí dnes Sarah výjimečně přinesla. Tělem se jí rozlil příjemný žár, v jehož patách následovala sladká únava smíšená s ospalostí. Usnula snad dřív, než položila hlavu na polštář. K ránu se jí zdál krásný sen. Spatřila v něm lady Eleanor, která jí běžela v ústrety. Jitro bylo svěží a slunce, které právě vycházelo, jí prozářilo bohatou záplavu vlasů a vytvořilo jí kolem hlavy zlatou svatozář. Drobní neposední hádci kadeří, kteří jí vyklouzli z účesu, se jí pohupovali kolem zrůžovělých tváří…

Ten sen byl tak živý, tak skutečný! K Alžbětě v něm doléhalo veselé jitřní švitoření ptáků. Byla přesvědčená, že se s lady Livingstonovou ráno opět přivítá jako každý den a že včerejšek, stejně jako předchozí dny plné pochmurných zpráv, byl pouhý ošklivý omyl.

Náhle si uvědomila, že už vlastně procitla, že se jí to doopravdy nezdá. Mladá komorná totiž právě roztáhla v ložnici těžké sametové závěsy barvy burgundského, aby dovnitř vpustila sluneční svit. Ptačí zpěv se sem linul oknem otevřeným do zahrady spolu s omamně vonícím, i když chladným vzduchem.

Ovšem vedle komorné nepostávala lady Eleanor. Alžbětiny rozespalé oči v té osobě nakonec rozpoznaly protivnou dvorní dámu Prudence, která měla od nynějška na starosti její další vzdělání a výchovu vůbec.

Zatoužila se znovu zachumlat do přikrývek a ještě alespoň chviličku snít, ještě na okamžik, jakkoli kratičký, vrátit ten sladký sen.

Z lůžka ji však jako řízná polnice vyburcoval rázný hlas její dvorní dámy, chladné, přísné, neosobní ženy. Vykonávala své povinnosti sice bezchybně a do posledního puntíku, ale byla prosta jakéhokoli ženského kouzla, vkusu i sebemenší špetky fantazie.

„Madam! Vstávejte! Dostali jsme zprávu, že přijede Jeho Veličenstvo váš otec. Musíte se na jeho návštěvu rychle přichystat!“

Alžběta okamžitě procitla, jako by na ni někdo vychrstl vědro ledové vody. Zprudka se posadila na lůžku. Až bolestně vnímala každičkou podrobnost této chvíle – svůj veselý župánek z červeného brokátu, obroubený kolem rukávů a výstřihu krajkou, který jí pořídila lady Eleonor, brokátové střevíčky u postele, zářivé jitro za vysokým oknem z malých tabulek, stromy šumící venku v jitřním vánku, tuhý černý živůtek, který cudně a až ke krku přiškrcenému bílým krejzlíkem skrýval plochou hruď dvorní dámy Prudence. Náhle si uvědomila, jak ji pálí tvář v místě, kde ji tiskla k vyšívanému polštáři. Jistě tam bude mít vidět celý vzorek, vyděsila se. Tohle si před otcovou návštěvou rozhodně nepřála. Štíhlými prsty se dotkla pokožky.

„Madam! Nemáme času nazbyt!“ Hlas práskl jako rána bičem a Alžběta s povzdechem vklouzla do červených střevíčků.



Alžběta postávala na schodech u hlavního vchodu sídla, které vedly na příjezdovou cestu lemovanou dokonale sestříhanými keři zimostrázu.

Za ní se tyčil lord Alexander Livingstone, ramena poraženecky nahrbená, a po boku jí šustila v černém cudném hedvábí přísná Prudence.

Z kočáru vystoupil jako první Robert Cecil, hrabě ze Salisbury, v doprovodu mladičkého George Villierse. Salisbury se kdysi těšíval králově náklonnosti, ale nyní ho z výsluní královské přízně krok za krokem, avšak o to úspěšněji, odsouval do stínu pozvolného zapomnění pohledný Villiers. To on nyní odkudsi přispěchal, aby pomohl panovníkovi z kočárových schůdků. Jakub I. Stuart, Alžbětin otec, se snažil z kočáru vystoupit majestátně, jak se na panovníka sluší, ale dělalo mu to značné potíže. Příčinou byla nejen jeho váha přibývající s každým rokem, ale hlavně jeho nejnovější ochranné oblečení, tlustý prošívaný kabát, který mu sahal od krku až po kotníky.

Čert věř těm Angličanům, o Skotech, kterým vládl předtím, ani nemluvě! Neměli ho, Skota, v Anglii dvakrát v lásce, i když jinak ctili královský majestát. Kolik útoků už na něj podnikli! Alespoň proti dýce byl teď pojištěný.

S povděkem se opřel o Villiersovo nabídnuté rámě. Ještěže má tohoto oddaného přítele, věrného druha, společníka za dlouhých večerů i nocí. Salisbury už stárne, je unavený službou, nedá se na něj spolehnout!

„Děkuji, Georgi!“ Jakub se na něj pokradmu usmál.

Villiersova hezká tvář se potěšeně rozzářila. „Veličenstvo!“ řekl jen a vedl krále k domu.

Alžběta mu vyšla vstříc se svým doprovodem. Děvčátko podkleslo v kolenou při drobné pokloně a chvilku si otce měřilo zvědavým pohledem. Potom sklopilo oči.

Už teď je krásná, pomyslel si Jakub. A to je pouhé dítě! Bolestně ho bodlo u srdce, neboť si náhle uvědomil, jak úžasně se Alžběta podobá jeho matce Marii Stuartovně, královně Skotů, která skončila život na popravišti. Jaká ironie! Jeho krásnou matku sťali za to, že zatoužila po anglické koruně, která nyní sedí na hlavě jemu! Nedokázal potlačit úšklebek. A teď tu před ním stojí Alžběta, která je věrnou kopií jeho matky – a třeba také ona jednou dosedne na královský trůn, na anglický trůn.

Ne, ona se královnou nikdy nestane, popřel vzápětí svůj dohad. Po něm bude panovat Jindřich, jeho prvorozený syn a princ z Walesu. A potom je tu ovšem ještě nejmladší Karel. Ach ano, je podivně tichý, melancholický a tak nepředstavitelně uzavřený, ale je to jednou syn. Alžběta je až třetí v pořadí, ta nikdy na královský trůn nedosedne.

Alžběta nepřestávala bedlivě pozorovat otcovu tvář. Jeho náhlý příjezd nevěstil nic dobrého, a tak se z každého jeho hnutí snažila vyčíst svůj budoucí ortel. Neunikl jí ten posupný úšklebek, po kterém následoval dlouhý, předlouhý upřený pohled tmavých neproniknutelných očí zpola zakrytých těžkými převislými víčky.

Vzpurně vystrčila bradu a pohled, stejně přímý, opětovala. Tatínek nemůže vědět, jak bohaté zkušenosti v podobných hrách získala, když čelila pronikavým očím Prudence.

Otec k ní přistoupil, vzal ji za bradu a lehce jí pozdvihl tvář.

„Půvabná!“ poznamenal. Za ním se nasládle usmíval George Villiers, budoucí vévoda z Buckinghamu. Salisbury nerozhodně postával vedle lorda Livingstona.

Jakub se na chvilku odmlčel a potom pokračoval: „Přijeli jsme se na vás podívat, dcero,“ oznámil jí celkem zbytečně. Tohle Alžběta pochopila.

„Kde je maminka?“ vyhrkla dychtivě. Ke svému vlastnímu překvapení náhle zatoužila spatřit matku, jakkoli chladně se k ní Anna chovala. Tu elegantní a uměnímilovnou maminku, která jí připomínala město Edinburgh a již vídala tak zřídka. Najednou si uvědomila, že si její tvář nedokáže vybavit. Ovšem instinktivně vycítila, že by jí v této chvíli jako žena poskytla jistou oporu a útočiště před těmito dvěma muži, otcem a Villiersem, kteří na ni, byť každý jiným způsobem, tak bezostyšně zírali.

„Vaše matka, milá dcero, je nyní nesmírně zaneprázdněná. Věnuje se totiž architektuře,“ odpověděl jí Jakub.

Nedokázala pochopit, proč je otcův hlas tak jedovatý. Byl prodchnutý zlobou hraničící s nenávistí. Rty mu zkřivil další zlostný úšklebek a v tmavých očích se mu hněvivě zajiskřilo. „Nelze jí upřít, že si vybrala skvělého učitele. Předního architekta Iniga Jonese,“ dodal a ostře se zasmál. Zaznělo to spíš jako vyštěknutí. Villiers se k jeho smíchu podlézavě připojil. V protáhlé tváři s jemnou bílou pletí se mu však smály pouze plné rty, rudé jako rozšklebená rána. Šedomodré oči zůstávaly chladné a kruté a Alžbětu napadlo, že připomínají dvě obnažené dýky.

Vůbec tomu nerozuměla.

„Madam si na architekta Jonese pochopitelně nemůže pamatovat,“ ozval se Villiers servilně, když panovníkův smích odumřel. „Jones působil na dvoře vašeho strýce, Jeho Veličenstva dánského krále Kristiána. Na toho se však, Výsosti, pamatovat můžete. Byla jste přece přítomna jeho přivítání, když poctil svou návštěvou Londýn.“ Villiers a Jakub si vyměnili pobavený pohled.

„Na to Alžběta určitě nemohla zapomenout!“ zachechtal se panovník téměř přisprostle. „Víno tehdy teklo proudem. Nalitý jak Dán, to se přece říká, a Kristián nám tehdy dokázal, že je tohle přísloví pravdivé! Všichni byli opilí od božího rána do hluboké noci! Dokonce i dvorní dámy pospávaly porůznu po chodbách ve Whitehallu a…“

George Villiers si významně odkašlal. Nač prát špinavé prádlo před ostatními.

Jakub téměř pokorně zmlkl a Villiers mohl pokračovat ve svém výkladu: „Na dánském dvoře se Její Výsost královna setkala s Inigem Jonesem poprvé. Už tehdy proslul vznosnými stavbami a my věříme, že právě ty, a nic jiného, vaší paní matce… učarovaly.“ Villiers doplnil svá slova gestem, které i nezkušené Alžbětě připadalo téměř neslušné. „To proto se mu dostalo pozvání do Anglie. Je to jen pro zvelebení země a majestátu.“

Alžběty se náhle zmocnil hrozný pocit, že do jejího klidného a vyrovnaného světa naplněného zatím pouze dívčími sny vtrhlo cosi nepřátelského. Nevěděla, jak se tomu bránit. Bez lady Livingstonové si připadala ztracená a opuštěná. Lord Livingstone vedle ní postával jako bezduchá loutka a Prudence šustila bez přestání černým hedvábím mohutné krinolíny v rozrušení z pocty, které se jí dostalo.

Král Jakub s Villiersem zamířili do domu a Prudence postrkovala svou svěřenku před sebou k chodbě, v níž posléze zmizeli.

Král Jakub se po Alžbětě otočil a znovu na ni upřel pohled, jako by se chtěl přesvědčit, že ho napoprvé zrak neklamal. To, co se jeho očím naskýtalo, ho potěšilo.

Dceřina rozkvétající krása byla zárukou, že ji na evropském tržišti s diplomaticky sjednanými sňatky výhodně vyvdá, a sobě tak zajistí ještě silnější politické postavení.

V hlavě se mu už dávno zrodil plán – nejmladší Karel si musí vzít urozenou dívku z katolické země a Alžběta se zase musí provdat za protestanta. Jen tak bude mít on, Jakub I. Anglický, obrazně řečeno krytá záda a zajištěnou politickou a mocenskou rovnováhu a podporu jak protestantů, tak katolíků. Už nyní k němu evropské panovnické rody vzhlížely jako k mírotvůrci. Nitrem se mu rozlila příjemná vlna ješitné pýchy.

Nu ovšem, Anna bude zase řádit, až se to dozví. Pro Alžbětu by raději zvolila spíš španělského katolíka. Ale nyní, když Villiers obratně rozšířil pikantní řeči o Inigu Jonesovi, bude královna jistě raději držet jazyk za zuby. Co jiného jí také zbude? Vždyť ještě za Jindřicha VIII. se nevěra považovala za zradu královského majestátu! A za tu se platilo hrdlem.

Zastavil se náhle a odvrátil oči od dcery. Zadíval se vysokým oknem v dlouhé chodbě do svěží zeleně zahrady.

A co když je to pravda, a ne pouhé řeči? Co když je Anna do Iniga opravdu zamilovaná? Do Iniga, do té umělecké nuly žijící z dobročinné podpory královských dvorů? Opatrně zkoumal své pocity a pak dospěl k závěru, že je mu to jedno, úplně jedno. Žádnou bolest z její zrady necítil. Žili si každý po svém. Jakub nyní věřil pouze mladičkému Villiersovi a zcela a ve všem na něj spoléhal.

A mimoto, se Salisburym se také dá ještě počítat.

S tou Dánkou ho nepoutalo nic, i jejich děti se už staly pouhými herci v evropském politickém dramatu.

Opět se obrátil k Alžbětě, která se zastavila s ním a upírala na něj velké tmavé oči. Kaštanové vlasy jí ve slunečních paprscích, které sem proudily oknem z drobných tabulek, zaplály měděným plamenem. Náhle se ho zmocnilo dojetí a nepoznaná něha. Přesně takové vlasy prý mívala jeho matka, kterou znal vlastně jen z obrazů. Užuž natahoval ruku, aby dceru po té měděné záplavě pohladil. Včas se ale vzpamatoval. Podobné citové výlevy se pro panovníka přece nehodí.

„Nyní, když žijeme v Londýně, musíte být i vy nablízku dvora,“ řekl namísto slůvek plných otcovské lásky. „Vybral jsem pro vás jedno příhodné místo – starý dům, původně opatství Combe, které nyní patří rodině Harringtonových. Jsou to věrní služebníci trůnu.“

Alžbětu to opatství nejprve vyděsilo, pak si však uvědomila, že půjde jistě o jedno z míst, která připadla vysoké šlechtě po církevní reformaci Jindřicha VIII. Panovník tehdy zrušil celou řadu klášterů a předal je i s jejich majetky do světských rukou.

„A starat se o vás nyní budou lord a lady Harringtonovi,“ pokračoval král Jakub. „U nich se vám dostane dokonalého vychování, které vás změní v opravdovou dámu.“ S těmi slovy sjel nepříjemným pohledem lorda Livingstona, netečného a zdrceného soukromým žalem. Jakub považoval podobné citové projevy za cosi nemužného, ba nevkusného v přítomnosti panovníka. Příčilo se to dvorské etiketě. Ty svoje plačky si měl odbýt v soukromí! „Pak budete moci stanout po boku vysoce urozeného manžela, někoho z výkvětu…“

Alžbětě bylo sice sotva sedm let, ale o své budoucí životní dráze měla naprosto jasnou představu. „Já se přece stanu královnou! Nechci se vdávat!“ přerušila otce. „Královnou!“ zopakovala raději znovu. To slovo téměř vykřikla a dupla při tom pořádně nožkou v hezkém růžovém saténovém střevíčku bohatě ozdobeném stuhami, aby to prohlášení zdůraznila.

Jakub vzal dceru opět za bradu a natočil si její tvář tak, aby se jí mohl pořádně zahledět do očí. Prsty měl vlhké a studené a Alžběty se zmocnil pocit, jako by se jí dotkl nějaký slizký mořský živočich.

„Holčičko, ty budeš dělat to, co budu chtít já! A já rozhodně nemám v úmyslu dosadit tě na trůn místo Jindřicha nebo Karla!“ zasyčel.

Alžběta v ten okamžik poprvé pochopila zoufalou bezvýchodnost situace, v níž se nachází. Ocitla se ve zlaté kleci. Bude s ní dobře zacházeno za předpokladu, že bude poslušná a že udělá, co se po ní bude chtít.

S něčím takovým se nesmíří pokorně, něco takového nepřijme s hlavou skloněnou a bez odporu. Oplatila otci upřený pohled, pak se mu vytrhla, otočila se na patě a rozběhla se chodbou, pruhovanou proudy slunečního světla, do své komnaty.

Lesklé vlasy jí v té sluneční záplavě zaplály jako žhavý plamen. Na konci chodby se na chviličku zastavila a křikla přes rameno: „To se ještě uvidí!“ A s tím vpadla do prvních dveří a s prásknutím je za sebou přibouchla, aby otec, a hlavně ten nafoukaný Villiers, nespatřili její slzy.

„Celá babička, celá Marie Stuartovna!“ povzdychl si Jakub. Znělo to trošku pobaveně a trošku unaveně. „Žádný div, že skončila na popravišti. Snad se podobný osud vyhne její vnučce!“



Alžběta se před cestou do Combe zastavila v Oaklands, kde se setkala s bratry Jindřichem a Karlem. V Londýně se konečně chystala slavná korunovace skotského královského páru, Jakuba a Anny, který nyní dosedne na anglický trůn.

Ke korunovaci rodičů však nebyl přizván ani Jindřich, ani Alžběta. Že na ni nevzali neduživého Karla, to nikoho zase dvakrát nepřekvapilo.

Měl-li být pobyt v Oaklands pro královské děti trestem, pak se minul účinkem. Těch několik letních týdnů v loveckém zámečku jim připadalo jako sen.

Jindřich učil sestru jízdě na koni a zasvěcoval ji do lovu. Celé dny se toulali venku a povídali si. Alžběta dokonce pozapomněla na to, že chtěla být královnou.

Ale čas se v Oaklands bohužel nezastavil a dál neúprosně uplýval. Jednoho dne se před loveckým zámečkem objevil kočár, který měl Alžbětu odvézt k Harringtonovým do Combe.

„Chtěla bych zůstat s tebou, Jindřichu!“ vzlykla Alžběta při loučení. Zapomněla v tu chvíli zcela na etiketu a poddala se slzám a smutku z rozloučení. Vyklonila se z okénka kočáru, aby ještě jednou, naposledy, pohlédla na milovaného bratra. Byl to dosud chlapec, ale jeho ušlechtilá tvář už nyní prozrazovala budoucí mužnou krásu.

„Brzy se zase setkáme, Alžběto! Slibuju! Já si tě najdu!“ křikl za odjíždějícím kočárem.

A Alžběta tomu věřila.



Opatství Combe poblíž Londýna nebylo zase tak špatné, zato rodina lorda a lady Harringtonových ano. Obzvlášť s lady Annou, manželkou Johna Harringtona, strohou, přísnou, zakyslou matrónou se zkostnatělými názory na vše, bylo těžké vyjít. V tuhém černém hedvábí ozdobeném pouze sněhobílým krejzlíkem, z něhož trčel jako svrasklý stvol seschlé nevábné rostliny vrásčitý hubený krk ozdobený šňůrou perel, připomínala vypelichanou vránu. Na ploché hrudi nosila vždy oblou kamej, z níž kanula jako opuštěná slza podlouhlá matná perla. Ta brož připomínala Alžbětě nedopečenou sušenku a dokonale vystihovala celkovou podstatu lady Harringtonové.

Přísně dohlížela na výchovu a vzdělání své svěřenkyně a nesnesla odmluvu, natož odpor.

Ráno ji vyhnala z lůžka za kuropění a hned po snídani ji nahnala do vyučovacích hodin, nudných k nepřečkání, po nichž následovaly neméně nudné ruční práce nezbytné pro každou urozenou mladou dámu.

Lord Harrington byl o něco lepší, zachovával sice dekorum přísného anglikána, ale měl rád lov a jízdu na koni a také pohár dobrého vína. Po pravdě řečeno, malé Alžběty Stuartovny mu bylo trochu líto. Sám zažil manželčinu převýchovu, a tak dobře věděl, co to obnáší.

Začal brávat svou chráněnku na projížďky na koni. Nejdřív kolem panství a po parku, potom i dál do lesíků. Alžběta záhy prokázala, že je skvělá jezdkyně. Udržela se v sedle i toho nejdivočejšího koně a bez sebemenšího strachu se vždy hnala vpřed, dychtivě a neohroženě.

Jak zvláštní to bylo! Koně jako by vycítili její pevnou vůli a téměř vražednou odvahu a poddali se jí.

Možná to tak v životě chodí, možná je tomu tak i u lidí, možná je to znamení, že bude z Alžběty jednou dobrá vladařka, tohle často napadlo Harringtona. Vzápětí se však zasmušil. Škoda že se nikdy nestane královnou. Je odvážná a má dobré srdce. Na trůn po Jakubovi, který si tu pobude ještě pěkných pár let, však dosedne nejstarší syn Jindřich, nebo mladší Karel, to podivné nemluvné dítě s temnýma, jakoby žalujícíma očima. Harrington se zastyděl. Takhle by o panovníkovi a jeho rodině neměl uvažovat ani v tajných myšlenkách!

Krále Jakuba dvakrát v lásce neměl, byť se hřál na výsluní jeho přízně. Zaplať Bůh za to. Kobky Toweru se zdály bezedné a Bránou zrádců do nich po Temži dopravili na bárce už nejednoho urozeného pána. Pokud v nich neshnil zaživa, skončil, tupen davem, na popravišti Tyburn.

Harrington, který se podobnému osudu chtěl vyhnout, si povzdychl a vrátil se pak obvykle v myšlenkách k Alžbětě. Vedle jízdy na koni vynikala také v lovu.

Měl bych jí pořídit nějakého lovného dravce, pomyslil si. Sokola možná. A k tomu sokolníka, aby ji naučil podobnému způsobu lovu. A měl bych jí rovněž sehnat pár nových zvířátek pro zvěřinec, který si tu založila z nalezených veverek, kolouchů a jiné havěti. Ten nápad ho potěšil a zahřál u srdce. Začal si v duchu malovat, jak budou s Alžbětou lovit v lesích s dravými ptáky. Ve vzpomínkách zalétl do dnů vlastního mládí. Jako by se opět projížděl po oblých, věčně zelených svazích, po boku nějakou mladičkou hezoučkou spolujezdkyni, dokud je neskryl temný stín nejbližšího hvozdu. Dosud cítil syrovou vůni půdy pod stromy a viděl znovu hebký koberec vystlaný jehličím a spadaným listím, prorůstající světle zelenými zakroucenými prstíky kapradí. Jak omamně voněla ta zem, sladce a trochu nahořkle tlením, když se skláněl k vesnické krásce Susie. Usmála se něžně a bílé zuby jí blýskly ve slunečních paprscích prodírajících se hustými korunami stromů.

Pak přišel otec s tím výhodným sňatkem a mladý Harrington se, dřív než se stačil vzpamatovat, ocitl svázán navždy manželstvím se ženou, která byla stará už v sedmnácti. Se ženou navíc spoutanou tisíci předsudky a společenskými pravidly, vyschlou, nevrlou, hašteřivou, přehnaně zbožnou a přísnou, která si už tehdy zdobila plochou hruď kamejí připomínající nedopečenou sušenku.

Hlavou mu bleskla naprosto hříšná myšlenka, že ji vlastně za celé jejich manželství nikdy ani koutkem oka nezahlédl bez té pytlovité bílé noční košile, která v zárodku zhasila sebemenší jiskřičku touhy. A ještě rouhavější bylo pomyšlení, že to je možná dobře.

Život jako by mu až teď, na samém sklonku cesty, dopřál alespoň trochu radosti v podobě té malé Stuartovny, která mu nahrazuje děti i vnoučata.

Ano, hned zítra pořídím Alžbětě toho dravce! rozhodl se jednoho dne, když vyhlížel nečinně z knihovny, a pak se odvrátil od okna vedoucího do žírného anglického kraje, aby v tom směru vydal příslušné příkazy.



Alžběta se slastně protáhla na lůžku a odhrnula si z čela tmavorusé vlasy.

Komorná už roztáhla závěsy kolem lůžka i těžké záclony na oknech, a tak se mohla těšit z krásného jarního jitra. V každém svalu dosud cítila únavu z včerejšího honu, z dlouhé jízdy na koni při štvanici. Jak příjemné to ale bylo! Pohodlně se opřela do bílých polštářů bohatě ozdobených krajkou. Přikrývku si přitáhla až k bradě, protože ranní vzduch proudící sem otevřeným oknem sice sladce voněl probouzejícím se jarem, byl však také značně chladný.

V pravé paži jí přitom bolestně zacukalo, jako by jí na předloktí dosud seděl její dravec. Poprvé si s ním vyjela zalovit právě včera. Sokolník Timothy, sotva osmnáctiletý mladík s hezkou osmahlou tváří a bystrou jiskrou v modrých očích, jí pomohl navléknout velikou, jaksi neohrabanou koženou rukavici, aby jí sokol nepoškrábal pařáty bělostnou pokožku zápěstí.

„A nyní se, lady Alžběto, připravte, ten sokol je opravdu pořádně těžký!“ varoval ji Timothy a opatrně přesunul dravce, kterého přidržoval na tenkém řetízku, ze svého předloktí na její paži. Pak mu stáhl z hlavičky malou koženou kápi a přichytil řetízky pohupující se kolem ptačích pařátů k Alžbětině velké rukavici. Sokol cinkl rolničkou, kterou měl na pařátu, máchl zkusmo křídly a potom si Alžbětu změřil chytrým, ale podivně krutým očičkem.

Byl opravdu hodně těžký, paže jí pod jeho váhou okamžitě podklesla. Náhle si uvědomila, že jí něčím připomíná otce – možná tou krutostí, která se mu zableskla v oku, možná tou váhou. Zaklonila hlavu a zvesela se při té představě rozesmála. Kolem drobných uší ozdobených zlatými filigránovými náušnicemi se jí přitom rozhoupalo několik uvolněných kadeří, které se ve slunci měděně zaleskly.

Timothy na ni udiveně pohlédl. Jemu však nenáleželo klást královské dceři nemístné otázky.

„To jen,“ začala mu Alžběta překotně vysvětlovat, „že mi ten dravec připomíná něčím otce.“

Sokolník na to nic neřekl, uvolnil řetízek a ukázal jí, jak sokola přimět k letu. Ten nyní rozestřel perutě, prudce jimi máchl a vznesl se k modré obloze. Alžbětu ovanula překvapivě silná vzduchová vlna a paže jí téměř vzlétla vzhůru, zbavena náhle té tíhy. Zastínila si oči dlaní a dívala se, jak se nad nimi sokol vznáší v majestátních kruzích a zvolna se vzdaluje. Náhle se v ní srdce sevřelo předtuchou – co když se nevrátí, co když tenhle vzácný dárek od lorda Harringtona zmizí v modravých dálkách, někde daleko nad povlovnými zelenými vrchy, které se rýsovaly na obzoru?

„A jak ho přivoláme zpátky?“ obrátila se s vážnou tváří k Timothymu.

Mladíka její strach pobavil a zároveň v něm vzbudil pocit důležitosti. Alžběta mohla být nakrásně královská princezna, ale tady měl hlavní slovo on! Tady musela poslouchat ona jeho!

„Není to zase tak těžké!“ prozradil jí s úsměvem, protože se mu nakonec zželelo její náhle posmutnělé tvářičky. „Vždycky je nalákáte zpátky na jídlo! Jen jednou se mi dravec zatoulal a já ho týden neviděl. Myslel jsem, že jsem o něj už přišel – ale pak se vrátil. Sedláci mi donesli, že našel uhynulou ovci a pár dní na ní hodoval. Když mu zásoba došla, přiletěl zpátky. Nu, tak už to na světě chodí, a nejen s dravými ptáky! Jen mě sledujte, Výsosti!“ Timothy s těmi slovy zalovil v objemné kožené brašně, kterou měl uvázanou u širokého opasku posetého velkými kovovými cvočky. Odřenou koženou rukavicí z ní vylovil mrtvé kuře a vyhodil je do vzduchu. „Bess! Vrať se!“ křikl do modravých výšin. Sokol jim ale kroužil dál nad hlavami, nechal se nadnášet vzdušnými víry a okázale ty dva dole přehlížel.

„Bess, tady je další kuře, je-li ti jedno málo!“ vemlouval se Timothy dravci. Sokol se náhle vrhl k zemi jako šipka. Ve střemhlavém letu stačil chytit druhé kuře a usadil se s kořistí o kousek dál na stromě.

„Ach!“ vydechla Alžběta obdivem nad tím akrobatickým výkonem a radostně zatleskala. Natáhla si pak rukavici a s napřaženou paží trpělivě čekala, až na ni Bess dobrovolně dosedne, jakmile dohoduje.

Nakonec se dočkala a se spokojeným sokolem, tentokrát už bezpečně zajištěným řetízkem, se obrátila k Timothymu.

Mladý sokolník si náhle uvědomil, že se proměnila jako mávnutím kouzelného proutku. Byla to dosud dívenka, ale pod tou dětskou tváří už dřímala uhrančivá krása. A také panovačná rozhodnost. Ve velkých tmavých očích jí teď náhle hněvivě zajiskřilo. Radostný okamžik jako by vzal zasvé.

„Toho sokola přejmenuješ! Bess, taková pokleslá zdrobnělina mého jména! Jak ses mohl opovážit!“ Mléčnou pleť jí podbarvil rozčilený ruměnec. Vtom zadul vítr a uvolnil jí z vyčesaných vlasů dlouhý měděný pramen. Mihl se jí kolem tváře jako půvabný plamen.

„Jistě, Výsosti,“ hlesl Timothy, zaskočený tou nečekanou proměnou. Vzal si od ní sokola a následoval ji k jejímu koni.

Alžběta se u vraníka zastavila a vyčkávala, zvyklá na to, že jí někdo pokaždé pomůže do sedla. Timothy zbrkle vyrazil vpřed, aby se toho čestného úkolu zhostil, avšak Alžběta po něm šlehla ostrým pohledem a nechala se do sedla vysadit štolbou. A pak mu zmizela mezi stromy.

Alžběta se při té vzpomínce usmála. Opět se slastně protáhla. Ta vzpomínka byla příjemná. Hřála ji pocitem moci. Ne té moci, která jí byla jako královské dceři dána do vínku, ale jiné, ženské, která byla stejně silná, ne-li mocnější.

V nitru se jí náhle probudila slast, pocit, jaký dosud nepoznala. Zatím jako by dřímal, existoval však už. Navozovala v ní neklid a Alžběta nevěděla, zda je to dobře, nebo ne a zda se z toho radovat.

Mohla by se na to vzrušující vnitřní pnutí zeptat třeba lady Harringtonové – na to, zda i ona kdysi prožívala podobná hnutí mysli.

Tiše se zasmála. Té vysušené tresce v černém leží na srdci pouze to, zda mají dost mouky a loje na zimu!

Vrátila se raději v ranním snění k sokolníkovi, s nímž strávila včerejší den na lovu. Byl hezký a opravdu ji přitahoval. Horní ret mu zdobilo jemné nazlátlé chmýří prvních vousů. Modré oči byly tak bezelstné a plavé vlasy se mu ve slunci třpytily jako zlatá přilbice. Ano. Líbil se jí, nezažehl v ní však plamen, o kterém snila, četla či slyšela v milostných písních nebo v Shakespearových hrách – lásku tak sladkou, že člověka omámí, vášeň tak silnou, že překoná i smrt. Ona, Alžběta, toužila zažít pouze cit takhle intenzivní, a nic jiného ne! Nestála o žádný nedomrlý pokus o pokoutné milování z pouhé zvědavosti.