Copyright © Jaroslav Flegr, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7990-9

Věnováno viru SARS-CoV-2:

„Milý vire, nacpi si tuhle knížku do chřtánu

a laskavě táhni, odkuds přišel.“

A také každému, kdo si zachoval zdravý rozum,

nadhled a smysl pro humor i v neradostné době

covidové pandemie.

Předmluva

Tahle kniha vznikla úplně sama, a to z větší části dokonce proti vůli jejího autora. Původně jsem plánoval v roce 2020 sepsat populárně naučnou knihu Praktická metodologie vědy aneb Stručný návod na užívání mozku pro středně pokročilé. Jenže přišel covid, a tak mě ředitel vydavatelství Academia přesvědčil, abych raději konečně sepsal slibovanou učebnici evoluční a ekologické parazitologie. Pokusil jsem se vyhovět, ostatně sepsání této učebnice už odkládám asi 15 let. Jenže to nedopadlo – covid rozhodl jinak.

Už někdy v březnu mi začal užírat veškerý volný čas skutečný boj s epidemií v České republice. Brzy se totiž ukázalo, že jak veřejnost, tak příslušní odborníci, politici a úředníci, kteří by měli s epidemií bojovat, i novináři, kteří by měli veřejnost o epidemii informovat, nevědí o této problematice téměř nic. Záludnosti exponenciálního šíření nákazy, význam reprodukčního čísla, smrtnosti, úmrtnost a jejich zdánlivé změny v různých fázích epidemie, sezónní změny v nakažlivosti a změny infekčnosti a virulence parazita v odpověď na změny chování hostitele i na přijatá opatření, stejně jako způsoby evoluční odpovědi viru na vakcinaci, to všechno bylo pro obyvatele Česka španělská vesnice. A tak jsem začal místo sepisování teoretické učebnice o evoluční parazitologii popularizovat ty kapitoly parazitologie a imunologie, které měly význam pro pochopení probíhající epidemie. Včetně odhadu toho, kam se bude epidemie a evoluce viru v následujících měsících či letech ubírat.

Zpočátku jsem pro šíření textů používal Facebook, případně blog na iDnes. Velmi brzy si však mých článků všimli redaktoři internetových i klasických médií a začali mne zpovídat a zvát třeba do televizních či rozhlasových studií. V okamžicích, kdy byla epidemiologická situace kritická, mi telefon či Skype vyzváněly skoro neustále a mně některé dny nezbýval vůbec žádný čas na vědeckou či pedagogickou práci, tím méně na sepisování knihy.

Jenže kniha se zatím sepisovala sama, i když trochu jiná, než jsem plánoval. V rozhovorech či v diskusích pod články, případně v e-mailech se co chvíli objevovaly zajímavé a mnohdy i velmi důležité otázky, na které bylo třeba odpovědět. A krátká odpověď, týkající se například významu některého protiepidemického opatření, nakonec často přerostla v kratší či delší článek, který jsem publikoval na svém Facebooku. Občas jsem tam také rychle reagoval na okamžité dění – zejména poté, co jsem pro sebe objevil kouzlo Twitteru. Boj s epidemií byl po celou dobu v rukou politiků, zejména toho jednoho ušatého. Chybná rozhodnutí, přesněji řečeno rozhodnutí podřízená mocenským či ekonomickým zájmům jednotlivců, začala mít na průběh epidemie větší vliv než mutace zvyšující infekčnost viru. Do boje s epidemií se na straně viru rychle zapojili zahraniční trolli a čeští trotli. Epidemiologie se tak brzy propojila s politikou, což se muselo nutně odrazit i v mých článcích a vystoupeních.

Postupně jsem se stal veřejně známou osobou. Už v minulosti jsem v médiích vystupoval dosti často, když jsem popisoval některé vědecké objevy našeho týmu, případně některé své ne právě mainstreamové evoluční teorie. Veřejnost mne proto nejspíš znala jako toho zrzavého rozcuchaného parazitologa, který vykládá, že prvok toxoplazma ovlivňuje chování a psychiku nakažených lidí a zvyšuje riziko nehod, případně jako evolučního biologa, který na rozdíl od Darwina tvrdí, že druhy jsou evolučně zamrzlé, nemohou se měnit účinkem přirozeného výběru, a přesto mohou podléhat evoluci. Vystupování v médiích jsem se rozhodně nijak nebránil, zejména proto, že jsem je využíval k náboru nových členů do týmu Pokusní králíci. Tato početná komunita dobrovolníků ochotných zapojovat se do našich vědeckých projektů, soustředěná kolem stejnojmenných internetových a facebookových stránek, se časem rozrostla na více než 20 tisíc osob a postupně se stala hlavním nástrojem našeho výzkumu v oblasti parazitologie a evoluční psychologie. Vzhledem k tomu, že jsme za naše studie týkající se toxoplazmózy získali mezinárodní Ig Nobelovu cenu, moje populárně naučná kniha Zamrzlá evoluce aneb Je to jinak, pane Darwin byla odměněna literární cenou Magnesia Litera za naučnou literaturu a do některých našich studií se zapojilo třeba 60 tisíc osob, slyšelo o mně dávno před epidemií v Česku poměrně dost lidí. Jednalo se však téměř výhradně o ty, co se zajímali o přírodní vědy.

Jenže tohle bylo něco úplně jiného. Moje předchozí vědecká či literární činnost nikoho příliš nevzrušovala – buď mu připadala zajímavá či zábavná, nebo mu byla zcela lhostejná. Mé současné aktivity týkající se epidemie však nechávaly lhostejným málokoho. Lidé je buď schvalovali a oceňovali, nebo je naopak rozčilovaly a občas až vytáčely do běla. Vyzkoušel jsem si do sytosti radosti a slasti posla špatných zpráv. Když jsem třeba napsal, že virus přeplní nemocnice a vynutí si tak lockdown, a ono se to poté splnilo, řada lidí mne za to nenáviděla stejně, jako kdybych nemocnice přeplnil sám nebo jako kdybych lockdown zařídil já, a to výhradně pro své osobní zvrhlé potěšení. Číst si komentáře pod články nebylo nic příjemného a pobyt na veřejnosti se stal tak trochu adrenalinovou záležitostí. Co chvíli se ke mně někdo neznámý vrhal, obvykle aby mi poděkoval nebo si se mnou udělal selfíčko. Ale zažil jsem i situaci, kdy mne člověk fyzicky napadl kvůli tomu, že ho prý chci očkovat. Bylo to sice za celou dobu jen jednou, ale opakovat se to mohlo kdykoli.

Vyzkoušel jsem si, jaké to je, když se člověk stane bez jakýchkoli zásluh mimořádně populárním a vzápětí zase naopak mimořádně nepopulárním. Ověřil jsem si, že v době postfaktické není ani tak důležité, co člověk řekne nebo napíše, ale daleko spíše, co o něm napíší jiní, že řekl nebo napsal. Také jsem zjistil, že není úplně dobrý nápad zveřejňovat na sociálních sítích fotografie, na kterých se člověk netváří dostatečně důstojně. Novináři jsou schopni si vzít z Facebooku fotografii, na níž se srdečně chechtáte, a přidat ji k článku o kolapsu krematorií, či fotografii, na níž se tváříte výhružně, a použít ji k článku o bůhví čem. Jo, chybami se člověk učí (nebo by alespoň měl, alo to by nesměl být Flegr).

Historie prvního roku epidemie se postupně propsala do sledu článků na mé facebookové stránce. Občas článek jen upozorňoval třeba na některé mé veřejné vystoupení nebo na rozhovor v časopise. Obvykle se však z něj dalo alespoň poznat, čeho se vystoupení či rozhovory zhruba týkaly. Texty také obsahovaly odkazy na záznamy vystoupení, takže bylo možné si jejich obsah dodatečně ověřit. Články téměř vždy doprovázím fotografií ze svého fotoarchivu. Tentokrát byl na většině z použitých fotografií můj kocour Micík, ze kterého jsem si udělal imaginárního posluchače či čtenáře svých textů. Když už jsem musel psát o vážných a často i dost smutných věcech, chtěl jsem tak činit co nejodlehčenější formou, a zábavný Micík a naše další dvě kočky mi v tom pomáhali.

V létě 2021 jsem postahoval z Facebooku a Twitteru své články, přečetl je, vyposlechl vystoupení, na něž se odkazovaly, a doplnil je komentáři napsanými s časovým odstupem několika měsíců až roku. Také jsem do rukopisu knihy přidal řadu zcela nových textů – většinou rozhovorů, které se mnou vede v roli redaktora právě Micík. Výslednou směs jsem povařil a ochutil a nyní ji s pokorou a v dobré víře servíruji čtenářům. Dobrou chuť.

1. Kdo je to ten profesor Flegr?
ROZHOVOR

No to bych taky rád věděl. Snažím se na to přijít už 63 let, a zatím jsem moc daleko nepokročil. Tak jsem na toto téma alespoň poskytl rozhovor svému kocourovi Micíkovi.

Micík: Milý Flegříku, kdo jsi? Ale prosím stručně!

Já: Spokojený chovatel skvělého zrzavého kocoura a dvou koček, otec dvou čerstvě dospělých dětí, manžel (manželka si ovšem nepřeje, abych se o ní na veřejnosti zmiňoval, což se snažím, často s velkým přemáháním a občas úspěšně, respektovat). Zažraný evoluční biolog, amatérský fotograf, mizerný řidič, dysgrafik. Docent parazitologie a profesor ekologie (profesura evoluční biologie se totiž v Česku neuděluje a ekologie se považuje za nejbližší obor). Autor osmi knih a asi 180 vědeckých článků. Postavil jsem dům (tedy spíš zrenovoval a ještě nikoli vlastníma rukama) a zasadil strom (těch už několik a dokonce vlastníma rukama). A taky nechal řadu nemovitostí zpustnout („vrátil přírodě”) a mnoho stromů utrápil (nebo aspoň „vrátil přírodě”).

Micík: Fajn, a můžeš mi vysvětlit, co to poslední dva roky vyvádíš? Proč se místo evoluční biologie věnuješ furt té zatracené pandemii a místo vyhodnocování svých skvělých dat, rozvíjení svých ještě skvělejších evolučních herezí a psaní odborných článků „burcuješ lid” v jedné mrňavé zemičce na bezvýznamném poloostrově Eurasie?

Já: Vlastně nevím, asi osud. Faktem je, že jsem se na tuhle úlohu začal chystat už hodně dávno, jen jsem o tom až do loňska nevěděl. Že budu vědcem a konkrétně biologem, jsem věděl už na základní škole; že skončím jako pedagog na přírodovědecké fakultě, už někdy na gymnáziu; a že se budu věnovat evoluční biologii, jsem byl přesvědčen v prvním ročníku na vysoké.

Že by se cokoli z toho mohlo uskutečnit, bylo přitom velmi nepravděpodobné. Můj otec, vyučený kovář, povoláním automechanik, měl jen tři zájmy, chalupu na Kutnohorsku, rybaření bez povolenky tamtéž a auto. Matka učila prakticky celý život malé děti angličtinu a o vědu se rozhodně nezajímala. Navíc nikdo z rodiny nebyl ve straně. Když jsem se hlásil po gymnáziu na přírodovědeckou fakultu, přijímali do prvního ročníku asi 24 lidí, tedy každého sedmého z přihlášených. Po studiu mohli na fakultě zůstat zpravidla jen komunisté, evoluční biologie se zde nevyučovala a prakticky ani neprovozovala. Přesto mi mé plány vlastně do puntíku vyšly.

Micík: No ale biologů jsou přece v Česku tisíce. Proč jsi najednou odložil rozdělané projekty a vrhl se s takovým nasazením na něco úplně jiného? Vždyť jsi se epidemiologií, imunologií ani virologií nikdy nezabýval.

Já: A to se právě pleteš. V prvním ročníku na vysoké škole jsem nejdřív laškoval s vývojovou biologií – na modelu bakterií jsem chtěl definitivně vyřešit záhadu stárnutí. Domníval jsem se, že by se mohlo jednat o výsledek kumulace škodlivých mutací, které by mohly být v každé generaci pravidelně opravovány během pohlavního rozmnožování. Na tento projekt jsem si vyhradil celých 14 dnů prázdnin! Klíčový pokus – omlazení bakteriální kultury – pochopitelně nevyšel, zkušenosti z neúspěšného projektu mne však přivedly ještě během studia nepřímo k formulování mé první evoluční teorie – teorie turbidostatické a chemostatické selekce, a k nahlédnutí významu zpětné vazby v ekologii a biologii vůbec. Zpětná vazba je to, co způsobuje exponenciální průběh epidemie i její jednotlivé vlny. Už od druhého ročníku jsem se však začal věnovat parazitům v týmu skvělých biologů docenta Kuldy a manželů Čerkasovových.

Micík: A co mají společného paraziti s covidem?

Já: Úplně všechno. Viry jsou vnitrobuněční paraziti a všechny obecné zákonitosti parazitologie se vztahují i na ně. Ale to není všechno. Ačkoli jsem pracoval v biochemické laboratoři zaměřené na energetický metabolismus parazitických prvoků, vybral jsem si na diplomový projekt molekulárně biologické téma. Snažil jsem se prokázat, že hydrogenozom, zvláštní organela trichomonád, obsahuje vlastní genetickou informaci. Neobsahovala. To mi však kromě opakovaných frustrací poskytlo i možnost si neúspěšně vyzkoušet spoustu molekulárněbiologických metod. Nakonec jsem ovšem v trichomonádách mimojadernou nukleovou kyselinu opravdu našel! V průběhu navazující vědecké aspirantury (postgraduálního studia) jsem ovšem prokázal, že se nejedná o DNA z hydrogenozomu, ale o dosti exotickou dvouřetězcovou RNA pocházející z prvního dsRNA viru prvoků. Takže má dizertace a vlastně i první čtyři vědecké publikace byly virologické.

Micík: No fajn, ty virologu. A co víš o imunologii?

Já: Něco by se našlo. Někdy během třetího ročníku studia mne můj nejoblíbenější pedagog docent Závada naučil, že jednou týdně, nejlépe v pátek, musím zajít do knihovny, v týdeníku Current Contents obsahujícím názvy všech článků, které vyšly v posledním čísle nejdůležitějších vědeckých časopisů, si musím vyhledat všechny práce, které se vztahují k problematice, jíž se zabývám, a příslušné články si musím obstarat. Tento zvyk mi vydržel až do dneška. Jen názvy studií dnes vyhledávám v elektronické databázi WoS a většinou si nemusím o články psát autorům, ale mohu je získat přímo na internetu. Ruční vyhledávání prací bylo pracné a zdlouhavé, takže jsem se rozhodl přeskakovat dlouhý oddíl věnovaný imunologickým časopisům. Imunologie se na pražské přírodovědecké fakultě téměř nevyučovala, a tak se stala jedním z mála oborů, o kterých jsem po dokončení vysoké školy nevěděl téměř nic.

Jenže po skončení aspirantury pro nestraníka pozice na fakultě nebyla a jediné místo, které jsem našel, bylo jako z udělání na oddělení imunologie v Ústavu molekulární genetiky v Dejvicích. A tak jsem se musel rychle vyučit imunologem. No vlastně nemusel, mohl jsem dělat molekulárněbiologický servis imunologům, ale to by mne nebavilo. Začal jsem pravidelně sledovat novinky z oboru a přečetl jsem většinu českých i zahraničních učebnic imunologie, ke kterým se mi podařilo v tehdejším socialistickém Československu dostat. Troufám si tvrdit, že když jsem po třech letech, v lednu 1990, odlétal na svou první patnáctiměsíční zahraniční stáž na imunologické oddělení lékařské fakulty Tokijské univerzity, už jsem byl velmi kompetentním imunologem. Situaci jsem měl hodně ulehčenou tím, že zhruba o dva roky dříve došlo v imunologii doslova k revoluci – byla odhalena funkce MHC antigenů a téměř všechny učebnicové pravdy přestaly platit. Většině imunologů to došlo nejdříve za 10 let, a po tu dobu jsem měl proti nim důležitý náskok.

Micík: Dobrá, takže jsi taková imunologická rychlokvaška.

Já: I tak se to dá říct. Bylo mi tehdy 32 let a fakt mi to pálilo. Nasával jsem informace jako houba a ty informace, klidně i z anglických či ruských článků, kterým jsem při čtení skoro nerozuměl, se mi v hlavě úplně samy spojovaly do zcela nových souvislostí. To se nechlubím, to si stěžuji, protože tohle už dávno neplatí.

Micík: Fajn, virologu-imunologu rychlokvaško. A co ta epidemiologie?

Já: Po návratu z Japonska jsem se směl, a díky známosti s profesorem Neubauerem, zakládajícím novou katedru, i mohl vrátit na svou rodnou přírodovědeckou fakultu. Toho jsem také okamžitě využil. Imunologii jsem s těžkým srdcem uložil k ledu (na fakultě pro její provozování nebyly materiální podmínky) a místo toho vybudoval na katedře parazitologie první laboratoř molekulární fylogenetiky v širokém dalekém okolí. V ní jsem se s týmem svých studentů snažil odhalit příbuzenské vztahy mezi jednotlivými skupinami prvoků na základě sekvencí jejich genů. Mou nejoblíbenější metodou se stala PCR. S tou jsem začal koketovat vlastně už někdy v roce 1988. Neměl jsem termocykler ani termostabilní DNA polymerázu, takže jsem přehazoval vzorky mezi různě teplými lázněmi ručně a po každém cyklu jsem musel také ručně přidat nový enzym. Pro účely molekulární taxonomie jsme začali používat řadu na PCR založených metod, a to některé nejspíš jako první na světě, ještě před tím, než příslušné metody získaly svá jména. Molekulární fylogenetiku, evoluční biologii a krátce i imunologii jsem začal na fakultě také vyučovat. Později jsem přidal i svůj asi nejdůležitější kurz, Praktickou metodologii vědy. A v roce 2000 i nejnáročnější kurz Evoluční a ekologická parazitologie, ve kterém je poměrně velký prostor věnovaný evoluční epidemiologii.

Micík: Hmmm, a já myslel, že když mne zrovna nedrbeš a nehladíš, tak usilovně bádáš na toxoplazmě, abys ulevil utrpení nás koček. Se mi zdá, že budu muset přehodnotit svůj zatím trestuhodně tolerantní postoj k tvým volnočasovým aktivitám.

Já: Toxoplazmě a nemoci, kterou vyvolává – toxoplazmóze, se věnuji taky už někdy od roku 1992. Potřeboval jsem nějaký výzkumný projekt, který by v sobě spojoval mou milovanou evoluční biologii a parazitologii, abych ho mohl bez výčitek svědomí (a zejména bez větších výčitek kolegů) provozovat na katedře parazitologie. A takovým projektem se zdálo být studium manipulační aktivity parazitů, konkrétně studium vlivu parazita toxoplazmy na lidské chování, lidskou psychiku a v pozdějších letech i na duševní zdraví. Kdyby mi však někdo tehdy řekl, že se této problematice budu věnovat ještě za 30 let a že mne to bude stále ještě bavit, asi bych mu nevěřil.

Micík: Ale toxoplazmóza toho moc společného s covidem nemá, co?

Já: Zase tě asi překvapím, ale má. Lidé s toxoplazmózou, a těch je u nás asi třetina, měli během 2. a 3. vlny covidu mnohem větší riziko nákazy. Ale tebe by asi zajímalo, jak souvisí bádání nad toxoplazmózou s mým proticovidovým tažením českým mediálním prostorem.

Micík: Jo. Předpokládám, že nijak.

Já: Předpokládáš špatně. Důležitým nástrojem studia lidské psychiky i lidského chování jsou dotazníky. My jsme je používali prakticky po celou dobu, přidali jsme k nim ovšem i některé další metody, například experimentální hry a etologické pokusy. Dotazníky jsme nejprve používali v papírové podobě, později je účastníci našich studií vyplňovali na počítačích. Už zhruba od roku 2010 však většina našich studií běží na internetu, takže dotazníky mohou lidé vyplňovat pohodlně z domova. Našim hlavním vynálezem a nejmocnějším nástrojem výzkumu se tak stala nová technika náboru pokusných osob. Postupně jsme si totiž vytvořili komunitu dobrovolníků, kteří jsou nejen ochotni vyplňovat na internetu naše často velmi dlouhé dotazníky, ale také nám pomáhat tyto dotazníky šířit, třeba jen tím, že je označí či dokonce nasdílí na svém Facebooku. V době vypuknutí pandemie čítala komunita asi 20 tisíc aktivních členů, kteří sami sebe označovali podle názvu stránky Pokusní králíci. Většina z nich používala Facebook, takže byli schopni doporučit naše dotazníky mnoha dalším osobám.

Komunitu jsme vybudovali především pomocí mých mediálních vystoupení, popularizačních článků, přednášek a knih. A udržovali jsme ji aktivní tím, že jsme její členy na Facebooku pravidelně a často zásobovali krátkými popularizačními články, novinkami z laboratoře, novinkami z vědy, a především různým žertíky. Obzvláště se osvědčily žertíky na náš účet, pokud možno doplněné fotografiemi z mé osobní fotobanky.

V náboru nových pokusných králíků mi dost pomohlo to, že jsem se vždycky zabýval „sexy” tématy, ať už se jednalo o vliv toxoplazmózy na lidské chování nebo alternativní teorie biologické evoluce. Měl jsem tak často přístup do médií a mohl jsem zde verbovat další a další pokusné králíky. Jejich pomoc v našich výzkumech je nedocenitelná. Většina dotazníkových studií se zatím dělá na pár stovkách osob, velmi často na studentech, nebo na profesionálních vyplňovačích dotazníků, kteří jsou za vyplnění dotazníků placeni obvykle podle počtu zodpovězených otázek. Respondentů je tak málo, nereprezentují běžnou populaci a dotazníky musí být navíc dosti krátké. My si můžeme dovolit dotazníky hodinové i delší a vyplňují nám je zdarma desetitisíce osob nejrůznějších profesí a věku. Ten zatím nejúspěšnější vyplnilo 64 tisíc osob. A to jeho dokončení zabere skoro 2 hodiny. Jeho úspěch vyplýval z toho, že se týkal sexuálního chování a sexuálních preferencí.

Micík: Takže jsi začal své pokusné králíky zásobovat informacemi o covidu?

Já: To ne – to by mi mezi nimi brzy zbyli jen ti, kteří s mými názory souhlasí, a soubor pokusných osob by se stal zcela nereprezentativním a ztratil na hodnotě. Při budování komunity a obhospodařování facebookové stránky Pokusných králíků jsem však časem získal spoustu zkušeností, jak se to dělá, i jak se píše článek, který zaujme širokou internetovou veřejnost. Díky tomu jsem byl schopný velmi rychle vybudovat úplně novou facebookovou komunitu čítající asi 52 tisíc osob a také twitterovou komunitu čítající 12 tisíc osob (srpen 2021). No, a to už je něco, s čím se dá pracovat. Mé články si tak pravidelně četly a stále ještě čtou desítky tisíc osob včetně mnoha novinářů, kteří mé názory následně dál šíří. Asi na stránku občas zabrousili i politici, ale že by mé názory a doporučení zohlednili ve svých rozhodnutích, dost pochybuji. Nejúspěšnější článek si na mém Facebooku během jednoho dne přečetlo asi půl milionu osob a v ten samý den na něj byl nucen reagovat předseda vlády.

Micík: Tak abych to shrnul – jsi profesionální virolog, imunolog, evoluční parazitolog a epidemiolog, psycholog a psychiatr, a k tomu ještě zkušený a nadmíru úspěšný popularizátor vědy a internetový influencer. A nefandíš si trochu?

Já: Jdu objednat nákup. Mám si nechat dovézt tu lahůdkovou tlačenku, co chutná tobě, nebo tu šunkovou, co chutná mně?

Micík: OK. Beru svou hloupou a naprosto nemístnou otázku zpět.

2. Co to zase my dvounožci blbnem

Milý Micíku. Vidím ti na čumáčku, že ti vrtá hlavou, co to zase my dvounožci blbnem. No, my neblbnem. My se jen snažíme zpomalit šíření nového viru, proti kterému nikdo nemáme imunitu a kterým se proto možná časem nakazí většina z nás. Potřebujeme, aby se nákaza rozložila do co nejdelšího období a počet nemocných tak v žádném okamžiku nepřesáhl možnosti našeho zdravotnictví.

Taky doufáme, že se brzy objeví nové léky či léčebné postupy, které sníží riziko smrti nebo těžkého poškození zdraví pacientů. Tak zůstaň, pokud jen trochu můžeš, pěkně doma a nikam mezi lidi nechoď. Až se začneš nudit, tak si třeba pusť mou týden starou přednášku o parazitech a vymírání [ http://bit.ly/virulenc]. Zdá se, že její téma bylo nad očekávání aktuální.

13. 3. 2020

Komentář

Tohle byl můj úplně první příspěvek týkající se covidu. Nebyl to ovšem první příspěvek, který začínal obligátním Milý Micíku. Tímto způsobem jsem už asi rok zahajoval své příspěvky, ve kterých jsem se snažil přístupnou a pokud možno i zábavnou formou popularizovat vědu. Kromě kapitol z evoluční biologie a parazitologie jsem se zde často pouštěl i do náročných témat ze statistiky a evoluční psychologie a metodologie vědy. Mým dlouhodobým cílem přitom bylo časem takto sepsat celou učebnici metodologie vědy, která by pokrývala v potřebné šířce a hloubce obsah vysokoškolské přednášky, a přitom by si ji mohli a hlavně chtěli přečíst i naprostí laici. Původně jsem si plánoval, že si vymyslím nějakého dětského čtenáře, kterému bych danou látku v jednotlivých krátkých kapitolách vysvětloval. Ale pak mi jednoho dne studenti darovali malého kocourka a mně brzy došlo, že právě on je tím ideálním imaginárním posluchačem. Nemusím čtenářům krkolomně vysvětlovat, kdo je ten dětský posluchač, jak jsem k němu přišel a proč na mne ještě nevlítla kvůli týrání nezletilce sociálka.

Kocourek je krásný a srandovní a kočky jsou navíc fotogenické – lidé si většinou jejich fotky rádi prohlížejí. V Česku má kočku či několik koček v rodině více než polovina lidí a většinou je mají rádi, mají pro ně slabost a pro jejich chovatele pochopení. O tom skutečně něco vím, protože jsem na tohle téma dokončil několik studií a sepsal několik článků. Co je možná pro mne nejdůležitější, my chovatelé a milovníci koček si s oblibou a často děláme legraci z naší lásky ke kočkám i z toho, co všechno si od nich necháme líbit. A tohle je přesně ten typ humoru, který mám rád a který naštěstí ocení i většina čtenářů. My chovatelé koček (otroci, krmiči a drbači) si vyměňujeme zkušenosti s naším hořkosladkým údělem se vzájemným laskavým pochopením a nechovatelé tomu naslouchají se zdravou škodolibostí. Vzhledem k tomu, že kromě chovatelů a nechovatelů koček nikdo další českou kotlinu neobývá, je zřejmé, že texty líčící dobrovolné a radostné utrpení pod laskavou knutou zrzavého kocourka potěší prakticky každého.

Opakovaně jsem přemýšlel, zda jsem neudělal na jaře 2020 chybu, když jsem si zvolil právě tento formát pro své články týkající se koronavirové pandemie. Nevím. Tehdy jsem vůbec nevěděl, co mi pod rukama na mé facebookové stránce postupně vyroste a jakou roli to sehraje v boji s epidemií v Česku. Prostě jsem jen pokračoval v tom, co jsem zahájil už o dva roky dříve. Faktem je, že pro mnohé jsem se kvůli tomu stal tím zrzavým bláznem, který bůhví proč vypráví nějaká pochybná moudra, v lepším případě učenosti, své kočce. Že stejné učenosti přednáším, jen mírně jinou formou, už dvacet let magisterským a doktorandským studentům na přírodovědecké fakultě, patrně většina z mých čtenářů vůbec netuší. Je tedy možné, že forma, jakou jsem informace sděloval, snižovala jejich důvěryhodnost.

Nevím. Domnívám se, že i tak se informace rychle propasírovaly přes prostředníky tam, kam se propasírovat měly. Na druhou stranu, mé články si takto přečetlo a doufám, že je i pochopilo opravdu hodně čtenářů. Hravá forma mi také umožňovala říkat i hrozné věci odlehčeně a optimisticky – to bylo myslím na vrcholu epidemických vln hodně důležité. Ačkoli mne diskutující na internetu často obviňovali z toho, že lidi úmyslně straším, ve skutečnosti jsem se obvykle snažil čtenáře uklidnit a povzbudit. Končil jsem téměř vždy nějak optimisticky, a to i ve chvílích, kdy okolnosti mnoho důvodů k optimismu neposkytovaly. „Ano, teď je zle, ale zoufat je zbytečné, každá bouře se přežene a pro pandemie platí to samé.“ Kdybych se mohl vrátit v čase, asi bych zvolil pro svou osvětovou činnost opět stejnou formu a pro svá povídání stejného poloimaginárního posluchače. Už proto, že mě to takhle většinou docela bavilo.

Mimochodem, ta přednáška, kterou Micíkovi závěrem doporučuji, je docela zajímavá a je k dispozici spolu s dalšími přednáškami 32 let běžícího cyklu Biologické čtvrtky ve Viničné na YouTube. Vykládám v ní o roli pandemií v evoluci i dějinách a také o tom, proč nás ta nastupující pandemie zatím nevyhubí. Připravoval jsem ji někdy v lednu a v té době jsem ještě ani zdaleka netušil, co se na nás žene. Přednáška se jmenovala „Bude hůř – Minulost a budoucnost lidstva z pohledu evoluční parazitologie“.

3. Dobrá a špatná zpráva

Komentář

Kromě delších textů, jejichž cílem bylo poučit, jsem často publikoval krátké texty mající za cíl pobavit, přilákat další čtenáře a udržet pozornost těch stávajících. Jako třeba následující dva.

Novinky.cz mají pro nás dvě zprávy, dobrou a špatnou. Ta první zní: „Roušky od Kellnera už čekají na letišti v Šanghaji.“ A ta druhá: „Dopravu zajišťuje česká vláda.“

18. 3. 2020

4. Jedna dvě, Mossad jde

Dneska bylo v televizi, že se do boje proti koronaviru zapojil izraelský Mossad. Už během včerejší noci získal neznámo kde 100 tisíc diagnostických kitů. Jsem silně znepokojen. Jdu na noc schovat naše tři roušky a platíčko paralenu. A na dvůr vypustím všechny naše hlídací kočky.

27. 3. 2020

Komentář

V podstatě jsem někdy na jaře začal tweetovat, aniž bych byl na Twitteru. Tam jsem si zřídil účet v červnu 2020, aktivně jsem ho však začal používat až koncem října 2020. Během pár prvních měsíců jsem zjistil, že se jedná o platformu, která mi vyhovuje ještě víc než Facebook. Příprava článku na Facebook mi většinou trvá hodiny, tweet obvykle vzniká zcela spontánně během pár minut. Vymýšlet tweety mne navíc baví a občas je to docela výzva – je třeba najít způsob, jak sdělit mnohdy složité poselství pomocí 280 znaků. Že je možno tweety řetězit, jsem zjistil až skoro po roce, a moc často tento „špinavý trik“ nepoužívám. Brzy se také ukázalo, že vybudovat si komunitu sledovatelů na Twitteru jde mnohem rychleji než na Facebooku a dopad jednotlivých tweetů bývá větší (přečte si je víc lidí), než je tomu v případě Facebooku. Dokonce mám dojem, že se snáze dostanou k hlavním adresátům – novinářům. Poslední výhoda Twitteru je, že tweety je možné využít opakovaně – stačí jednou týdně jejich výběr zveřejnit na Facebooku.

5. Milý Micíku, ptáš se, co nás teď čeká

 Milý Micíku, ptáš se, co nás teď čeká. Přesně nevíme. Z dat se zdá, že nákazu bude muset prodělat asi 60 % populace, abychom dosáhli kolektivní imunity. Tedy aby jeden nakažený dokázal v průměru nakazit už méně než jednoho dalšího, a virus tak ztratil schopnost se šířit.

To nezní příliš optimisticky – když vynásobíme 10 milionů obyvatel Česka 0,6 a poté pravděpodobností, že nakažený zemře, řekněme 0,01, získáme tak vysoké číslo, že se mi ho tady ani nechce uvádět.

Jenže ono to nejspíš bude trochu jinak. Virus mutuje a neustále tak přizpůsobuje svou virulenci (to, jak moc ubližuje nakaženým) i svou infekčnost (to, jak dobře se v populaci šíří) momentálním podmínkám. Jestliže jsme si nasadili roušky a v rámci možností se ve větších skupinách nestýkáme, ztížili jsme mu možnost přenosu z nakaženého na nenakažené. Tím jsme zvýhodnili ty mutanty viru, které si svého nakaženého šetří. Podobně funguje i to, že jsme začali aktivně vyhledávat a izolovat nakažené, a přednostně ty z nich, co mají vážný průběh nemoci. Virus bude proto postupně ztrácet jak infekčnost, tak virulenci – jeho reprodukční číslo (počet nenakažených, které v průměru nakazí jeden nakažený) se bude snižovat, a i zabíjet bude méně. K tomu přispěje i fakt, že v populaci bude postupně přibývat osob, které už nemoc prodělaly a jsou už proti ní imunní. Nižší infekčnost znamená i nižší procento imunních osob potřebných k dosažení kolektivní imunity. Kdyby ses, Micíku, učil kybernetiku, nejspíš by sis všiml, že se zde dokonce uplatní princip pozitivní zpětné vazby – čím menší infekčnost, tím větší pokles infekčnosti –, který celý proces poklesu škodlivosti viru ještě urychlí. Takže kdybych měl citovat jistého bývalého pražského primátora, „situace je nadmíru výtečná“.

No, ve skutečnosti tak úplně není. Jakmile totiž nyní polevíme v ostražitosti, sundáme roušky, pošleme děti do škol nebo otevřeme divadla a stadiony, opět se začne dařit zlejším mutantům viru lépe než těm hodnějším. Takže mnohá z opatření, která tak drasticky změnila náš život, budeme muset dodržovat podstatně déle, než jsou politici i epidemiologové ochotni sobě a společnosti přiznat. Přitom pokušení prohlásit situaci za zvládnutou a opatření za nadále nepotřebná bude natolik silné, že jim naši populističtí (a často nepříliš chytří) politici jen těžko odolají.

A to ještě není celé. Jakmile se otevřou hranice, budou obyvatelé států a regionů, které první nápor epidemie zvládly hůře, importovat své zlejší varianty viru do naší populace. Takže čas od času budou i u nás vznikat na místní úrovni malé zlé epidemie uvnitř té velké mírnější. Kdy a jak to celé skončí, závisí na mnoha věcech, v první řadě na charakteru imunity proti viru – jak dlouho vydrží a zda bude účinná proti všem variantám viru.

Tak, Micíku, teď už víš, co nás zhruba čeká. Jak dlouho to bude trvat, ti radši ani neřeknu – to bys mi snad ani nevěřil. Ale můžeš být klidný – nejspíš si budeš užívat celodenního drbání na bradičce hodně měsíců.

Ívinko, kočko jedna přemoudřelá – přestaň rozčileně švihat ocáskem. Micík je ještě malý a složité věci by ho nebavily. Tobě bych to určitě vysvětlil jinak. Třeba bych napsal:

Opatření snižující pravděpodobnost přenosu infekčního agens (např. viru) z člověka na člověka nejen zpomalují promořování populace a tím zajišťují, že v žádném okamžiku nebude překročena kapacita zdravotního systému, ale zároveň selektují ve prospěch méně virulentních linií parazita. Snižují tedy nejen smrtnost (letalitu) onemocnění a reprodukční číslo parazita (počet jedinců, které momentálně v průměru nakazí jeden nakažený), ale i základní reprodukční číslo parazita (počet jedinců, které by v průměru nakazil jeden nakažený v naivní populaci, tedy v populaci, v níž nejsou žádní nakažení ani žádní imunní jedinci). Tím tato opatření snižují nejen letalitu (smrtnost) onemocnění, ale i procento imunních osob v populaci potřebné k dosažení kolektivní imunity. Za celkovou dobu epidemie (do okamžiku dosažení kolektivní imunity) tak zemře nebo je zdravotně postiženo podstatně méně osob, než kdyby příslušná epidemiologická opatření nebyla přijata. Jestli se o tom chceš dozvědět více, přečti si třeba Evolution of Infectious Disease od Paula W. Ewalda.