Věnování

Dovolte mi, abych tuto knihu věnoval Ing. Janu Uhrovi, mému bývalému kolegovi a generálnímu řediteli Vojenských lesů a statků, vzácnému člověku nevšedních lidských a osobních vlastností, pod jehož vedením se Vojenské lesy a statky v nových poměrech stabilizovaly a potvrdily oprávněnost své existence.

Jiří Křivánek

LOVECKÉ MALIČKOSTI

Copyright © Jiří Křivánek, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-709-3

MOTTO

„Tím nejcennějším, co myslivost člověku přináší, je důvěrné sblížení s přírodou. Zprostředkuje nahlédnutí do nejskrytějších tajemství,

umožní vidět to, co jiní nevidí a jen to tuší, promlouvá hlasy a obrazy, které jiní nikdy neuslyší a neuvidí.“

 Předmluva

Vážení čtenáři,

máte možnost otevřít stránky mé nejnovější knihy loveckých povídek. Tak jako předchozí, i tato je volným pokračováním vlastních loveckých vzpomínek z prostředí honiteb Vojenských lesů a statků. I v tomto případě jde o příběhy vyprávěné tak, jak je přinesl můj dosavadní myslivecký život a praxe. oproti předchozím knihám jsem si zde dovolil zařadit i několik povídek, které jsou převyprávěním příběhů mých známých a kamarádů. Jedná se o příběhy, které jsem využil proto, že nejsou až tak všední. Žádný z příběhů není smyšlený, všechny mají svůj reálný základ a jejich postavy jsou skutečné. Mým cílem bylo nejen podělit se s Vámi o všední i nevšední zážitky z lovu, ale také ukázat zachovalý obraz krásné přírody vojenských prostorů i obraz života lesníků, lovců a myslivců tak, jak jsem měl možnost je poznat. Prostřednictvím děje se můžete alespoň na chvíli stát jejich aktéry, vcítit se do jejich osudů, úspěchů i neúspěchů. Text povídek je doplněn autentickými fotografiemi, které by měly ukázat výjimečnost území vojenských výcvikových prostorů, dokreslit atmosféru jednotlivých příběhů a ještě více čtenáři přiblížit místo děje. Věřím, že čtení knihy pro Vás bude příjemně stráveným časem, pohlazením po duši a v některých případech i poučením.

Promlčeno

Každý, kdo měl někdy možnost věnovat se lovu králíků, mi dá za pravdu, že se jednalo o velmi příjemné zpestření myslivosti. Králík byl již od středověku lovnou zvěří, která však ve srovnání s ostatními druhy zvěře měla podstatně pestřejší historii. Její domov je na území Španělska a západní Francie. Odtamtud byl králík záměrně vysazen v Německu a ve 13. století patrně poprvé i u nás. Původní obyvatel tzv. „leporárií“, výběhů obklopených vysokou zdí, se během několika málo staletí rozšířil do volné přírody a stal se velmi cenným cílem lovců. V Česku byl králík divoký více vysazován již ve středověku, zřejmě od 14. století. Později měli např. Rožmberkové v 16. století poblíž zámečku Kratochvíle oboru pro chov králíků. Z obor králíci unikali do okolní přírody, kde postupně vytvořili stálé populace. V polovině 20. století obýval králík divoký podstatnou část území dnešní ČR s těžištěm výskytu v polohách do 600 m n. m. a byl významnou lovnou zvěří, například ve 30. letech 20. století se v Česku ulovilo až 250 tisíc králíků. Běžně se úlovky pohybovaly v rozmezí 100–200 tisíc kusů za rok.

Králík se však nerozšířil do všech koutů a oblastí, jeho doménou byly teplejší oblasti s vhodnou písčitou půdou a dostatečnými možnostmi úkrytu. Díky svým reprodukčním schopnostem se králíci brzy stali škůdci zemědělských a lesních kultur. Jako příklad může posloužit rozšíření králíka v Austrálii, kde byl první pár vysazen v roce 1859, a už v roce 1890 se odhadoval jejich stav na 20 milionů jedinců. Francouzský lékař a bakteriolog Paul-Félix Armand-Delille, kterému byla dobře známa účinnost viru myxomatózy na králičí populaci v Austrálii, se rozhodl v roce 1952 zavést virus do svého soukromého panství Château Maillebois v Eure-et-Loir o rozloze 3 km², a vyřešit tak škody, které tam králíci způsobovali. Po naočkování dvou králíků virem získaným z laboratoře v Lausanne se mu podařilo rychle vymýtit populaci králíků na svém panství, přičemž 98 % králíků bylo mrtvých během šesti týdnů. Nicméně za čtyři měsíce bylo jasné, že virus unikl z jeho panství, neboť jeden uhynulý infikovaný králík byl nalezen ve vzdálenosti 50 km od původní lokality. To byl počátek epidemie, která zakrátko postihla celou Evropu a v říjnu 1954 se objevila i u nás. Tím začal divokým králíkům na našem území zvonit umíráček.

V polovině 70. let, kdy jsem začínal s myslivostí, byl králík stále ještě relativně běžnou zvěří, která se vyskytovala na řadě míst. Tak tomu bylo i v mém tehdejším bydlišti. Přestože intenzifikace zemědělství již v tom období pokračovala mílovými kroky, stále existoval dostatek mezí a odvalů hlušiny ze starých šachet. Králíci s oblibou osídlovali navezené hromady škváry a drcené strusky na posyp silnic, staré stohy i hromady odpadu po vymlácení lněného semínka. Králíci vykazovali celodenní aktivitu, a tak nebyl problém se s nimi setkat od rozbřesku až do večera. Nejpočetnější populace byly na místech zvaných Pahorek a Pod Horami. Početné stavy byly i ve starých stozích v areálu místního JZD, ale tam se z bezpečnostních důvodů nedalo střílet. Právě v tom „revíru“ lovil divoké králíky i náš kocour, který čas od času nějakého přitáhl na dvůr a nechal ho tam ležet.

Lovu králíků v našem sdružení se věnovali jen mladí členové, mezi které jsem patřil také já a zhruba stejně starý Pavel. Čas od času jsme se setkávali při lovu na Pahorku. Králíci tam měli nory jednak v hromadách drcené strusky, jednak v zemi na louce a v areálu bývalé drůbežárny. Lovit se dali pouze na loučce, která byla ze dvou stran obklopená borovou tyčovinou a z jedné strany nárosty křovin. Směrem na sever byla louka otevřená k silnici.

Mým oblíbeným způsobem byla čekaná. Králíci se většinou pohybovali v těsné blízkosti nor, stačil však jen nepatrný pohyb, a v tu ránu byli pod zemí. Potom poměrně dlouho otáleli s opuštěním nory. Bylo třeba je nechat odejít do větší vzdálenosti od vchodu do nory, neboť postřelený králík dokázal velmi rychle zmizet pod zemí, a mnohdy tak byl ztracený. Velmi rád vzpomínám na jiskřivá rána, kdy jsem se tiše kradl rosou v trávě a hledal si v borovém lese výhodnou pozici pro střelbu. Dost často poukázal na moji přítomnost kos. Králíci na jeho varovný zpěv reagovali okamžitě. Stačil jsem jen zaregistrovat rychle se pohybující šedivá klubka s bílými pírky. Jen málokdy se některý opozdil a dal mi šanci k výstřelu. Králíci se v té době lovili od 1. srpna do konce roku a my s Pavlem jsme chodili na jejich lov každou sobotu. Když se nám několikrát stalo, že jsme se sešli na stejném místě, kamarádsky jsme se dohodli, že já budu chodit Pod Hory a Pavel na Pahorek. Takto jsme měli k lovu příležitost oba dva. Pod Horami se lovilo o něco hůře, neboť krajina byla otevřenější a nebylo tam tolik míst, kde by se člověk mohl skrýt. Lokalita byla tvořena starými odvaly hlušiny ze šachty na těžbu stříbra, olověné a železné rudy, která začala koncem 19. století, ale dlouho nefungovala, protože žíla brzy vyhluchla. Odvaly byly porostlé křovím a v jižní části přecházely v otevřenou planinu, která byla zemědělci využívána jako skládka odpadu po vymlácení lnu a někdy také jako skládka hnoje. Podstatné bylo, že představovala volnou plochu bez vysoké vegetace, na kterou králíci s oblibou vybíhali a pásli se na plazivém jeteli. S odpadem ze lnu se sem dostaly i jiné rostliny, které králíkům zpestřovaly potravní nabídku. Území jsem měl dokonale zmapované, neboť bylo již několik let cílem mých vycházek s bratrancem Jardou, který se věnoval fotografování. I přesto bylo zapotřebí na místo lovu přijít již za tmy, abych měl šanci si vybrat dobrý úkryt. Ranní čekaná vždy byla úspěšnější a málokdy jsem se vracel s prázdnou. Ne vždy se mi ale podařilo vyjít na lov ráno, takže jsem na odvalu hlušiny sedával někdy i přes den. Každá chvíle tady strávená měla své kouzlo. Místo bylo uprostřed polí a ruch z okolí sem doléhal jen velmi málo. Často jsem si lehl na záda a pozoroval bílá oblaka putující po modrém nebi, nebo létající ptáky. Celá řada ptáků poletovala po okolních křovinách a jejich pozorování dalekohledem mi zpestřovalo dlouhé čekání.

Stejně tomu bylo jednoho pátečního odpoledne. Sedl jsem si na odval, na němž jsem byl částečně krytý šípkovým keřem. Občas jsem jen koutkem oka prohlédl planinu, zda na ni některý z králíků nevyběhl. Nikde nic, jen ukřičené straky poletovaly mezi trnkovými keři a dávaly celému okolí najevo moji přítomnost. Znenadání se od cesty za mnou ozval zvuk motocyklu, respektive Pionýru, kterému jsme říkali „pařez“. Hošík, kterému ani zdaleka nebylo patnáct let, projel po příjezdové cestě asi dvacet metrů za mnou a pokračoval po strništi směrem ke hřbitovu. Bylo mi jasné, že čekání nebude mít valný úspěch. Bylo již pozdní odpoledne a slunce se nachýlilo na brdský hřeben. Stíny se prodloužily a krajina dostala zvláštní zlatavý nádech. Také se příjemně ochladilo. Po chvíli jsem si všiml pohybu vegetace, zhruba třicet metrů přede mnou. Stébla trávy se komíhala ze strany na stranu, ale nebylo vidět, kdo je původcem pohybu. Zpozorněl jsem, když se v trávě na opačné straně mihlo něco šedivého. Králík, blesklo mi hlavou. Připravil jsem si brokovnici a sledoval, co se bude dít. Pohyb v trávě neustával, ba naopak se ke mně přibližoval. Vtom jsem si všiml černě zakončeného slechu. „Tak tedy zajíc,“ řekl jsem si v duchu a opět si položil zbraň na klín. Jen co jsem ucítil její váhu na klíně, vyrazil z trávy králík, zapanáčkoval a zmizel mezi stvoly šťovíku. Na volné ploše se objevil i hopkající zajíc, který spásal jetel. Byl to takový „cibuláček“, o málo větší než králík. Až do večera se na volné ploše žádný další králík neobjevil. Zajíc posléze odhopkal a začalo se šeřit. Rozhodl jsem se nechat lov na zítřejší den.

V sobotu ráno se mi podařilo dorazit na místo ještě za šera. Mým cílem byl okraj odvalu, kde jsem byl sice méně krytý, ale lépe jsem viděl na plochu. První pohyb jsem zaznamenal přímo na plošině. Byl to však jen jezevec, který se vracel ze své noční potulky kdesi v polích. Směřoval do křovin na druhé straně odvalu, kde měl svoji noru. Pohodlně jsem se uvelebil na polorozpadlém balíku slámy. Nad plochou přede mnou se vznášel mlhavý opar, který byl místy řidší, ale místy hustý tak, že do něj nebylo vidět. Ráno bylo poměrně chladné a čisté nebe bylo předzvěstí pěkného srpnového dne. Od vsi se chladným vzduchem neslo kohoutí kokrhání a v okolních křovinách procitli první ptačí pěvci. Několik kosů přelétlo s křikem sem a tam. Planina překrytá oparem najednou ožila. Nejprve jeden a posléze několik divokých králíků hopkalo v trávě nasycené ranní rosou. V klidu se popásali a nic nenasvědčovalo tomu, že by se něčeho obávali. Postupně jsem jich napočítal osm. Někteří se pásli, jiní hopkali po ploše nebo se honili. Úplná králičí idyla. Jen jsem litoval, že jsem si ráno ve spěchu zapomněl dalekohled.

Všiml jsem si, že jeden z nich je o málo větší než ostatní. Pásl se naostro proti mně, s hlavou skloněnou a slechy sklopenými. Mezi klidně se pasoucí králíky se vtrousili kosové hledající žížaly, které se nestačily včas vrátit pod zem. Najednou začali být králíci neklidní a někteří z nich panáčkovali. Byl jsem rozhodnutý ulovit právě toho největšího. V klidu jsem zamířil a stiskl kohoutek. Králík po ráně nadskočil a na zemi několikrát odkázal. Ostatní králíci samozřejmě bleskurychle zmizeli pod křovinami a v jejich husté spleti se rozkřičeli vyplašení kosové.

Již těsně po výstřelu mi bylo cosi divné. Zdálo se mi, že odkazující běhy byly nějak nepatřičně dlouhé. Po příchodu na nástřel jsem doslova „zcepeněl“. Přede mnou ležel včerejší cibuláček, kterému se stalo osudným, že se pastvil uprostřed divokých králíků. „No, to jsem tomu dal,“ říkal jsem si v duchu. „Zastřelil jsem zajíce, a ještě mimo dobu lovu! Co teď?“ Byla to doslova smršť myšlenek o pytláctví, které mě napadaly. Nakonec jsem zajíce uložil na bok pod šípek, přikryl několika větvičkami ptačí třešně a vydal jsem se do Drahlína za mysliveckým hospodářem Pepíkem. Cesta se mi zdála velmi dlouhá a během ní jsem uvažoval, co asi nastane, až se hospodáři pochlubím. Pepík zrovna štípal na dvoře dříví a moje návštěva mu ihned vnukla myšlenku, že se stalo něco nepatřičného. Okamžitě jsem vše po pravdě vyklopil a očekával nějaké pokárání.

Pepík však byl nad věcí. Řekl, že se to může stát každému a že to zná i z vlastní zkušenosti. Celý případ uzavřel tím, že prohlásil:

„Tak sis holt střelil zajíce teď. Až bude hon, na kterém bys měl dostat zajíce, nedostaneš žádného.“ Vše jsme stvrdili podáním ruky a ze mě najednou všechna ta tíha provinění spadla. Pepík je dnes již v loveckém nebi a já na něj vzpomínám jen v dobrém.

Vzpomínka na brdské tetřevy

Jestliže se zamýšlíme nad tím, které druhy zvířat z naší přírody v minulosti vymizely, vybaví se nám především velké šelmy, někteří velcí kopytníci či bobr. K jejich vyhubení došlo poměrně dávno a některé z těchto druhů se na naše území opět vracejí. Na druhou stranu paradoxně existují druhy, které naopak dnes stojí na pokraji vymření. Patří k nim tetřev hlušec.

Se zprávami o tetřevech se setkáváme již od vrcholného středověku. První písemná zmínka z našeho území je zpráva Ibrahíma Ibn Jákúba, který navštívil český stát v letech 965–966. Napsal: V říši Boleslavově žije polní kur, který slove tetrá, jeho zvěřina výborně chutná. Křičí na vrcholu stromu a je ho slyšet až na jednu parasangu (asi 5500 m) i dále. Tohoto ptáka jsou dva druhy. Černý a pestrý, který je hezčí než páv.

Bývaly doby, kdy tetřev hlušec byl u nás běžným volně žijícím ptákem. Jeho kdysi hojný výskyt ostatně zřetelně dokládá celá řada zeměpisných a místních názvů po celých Čechách. Byl odedávna typickým zástupcem lovné zvěře. Díky svému chutnému masu a také zajímavému rituálu toku byl vyhledávaným cílem loveckých výprav šlechty. Tetřev se vyskytoval poměrně hojně nejen ve všech pohraničních horách, ale i ve vnitrozemí. Nejznámější vnitrozemská tokaniště byla v Doupovských horách, na Žluticku a Křivoklátsku, ale tetřevi byli rozšířeni i na Mimoňsku, v Tepelské vrchovině i v Brdech.

Zpočátku byl tetřev loven spíše jen na jídlo, ale na přelomu 18. a 19. století nastal posun v chápání myslivosti. Došlo ke zrušení trestu smrti za pytláctví a podle patentu bylo každému povoleno hubit škodnou zvěř. Rovněž byla uzákoněna ochrana polních a lesních kultur proti škodám způsobeným zvěří.

V roce 1849 byla zrušena robota honební a majitelům souvislých pozemků o minimální výměře 115 hektarů bylo povoleno provozovat na vlastní půdě myslivost.

Lov tetřeva se zvýšil zejména po zavedení perkusního zámku u ručnic a zbraní s přesnějšími mířidly, díky nimž bylo možné trefit tetřeva i na větší vzdálenost. Tetřev se nelovil formou společných lovů, ale vždy jen lovem individuálním, a to kohoutů během toku. Jen za rok 1912 bylo na území dnešní České republiky nahlášeno 2007 ulovených tetřevích kohoutů. Během 20. a 30. let dalších 900 kusů. Pokles početnosti tetřevů lze pozorovat už po první světové válce, a to patrně v souvislosti se snížením intenzity péče o tetřeva a orientace na ekonomicky výhodnější a lépe obhospodařovatelné druhy zvěře, jako jsou zajíci, bažanti a kachny. Ještě v roce 1935 se počet tetřevů na našem území odhadoval na 12 000 kusů. Výrazný pokles stavů nastal až po druhé světové válce, kdy došlo k vysoké intenzifikaci činností v zemědělství, a hlavně v lesnictví. V řadě případů došlo k likvidaci tokanišť. Obecně lze říct, že příčinou výrazného poklesu stavů nebyl ani tak intenzivní lov, jako spíš změna pojetí hospodaření v lesích.

Od 60. let začal na populaci tetřevů působit negativně také stále se zvyšující turistický ruch a rovněž stavy černé zvěře i zvěře škodné. Populace tetřevů se udržely jen v oblastech, které byly pro veřejnost uzavřeny – což byly pohraniční oblasti a vojenské prostory.

Tetřev se u nás lovil až do roku 1978, kdy jich zbylo pouze 462. V následujícím roce byla doba lovu tetřeva zrušena a stal se druhem celoročně hájeným (ve smyslu Zákona o myslivosti). Nepříznivý trend klesajících stavů se zastavil až v 90. letech. Jádrem současného rozšíření tetřeva je Šumava, především její střední a západní část. Mimo Šumavu se v současné době tetřev ojediněle objevuje už jen v několika pohořích (Krkonoše, Krušné hory, Český les, Jeseníky) a zbytková populace tvořená několika jedinci dosud přežívá i v Beskydech.

Jednou z oblastí, kterou tetřev ještě obýval po druhé světové válce, byly Brdy. Poslední přirozený výskyt tetřeva v Brdech se datuje do roku 1971. S určitým stupněm hrdosti mohu říct, že jsem jako kluk zažil éru posledních tetřevů v Brdech. Ale nepředbíhejme.

Psal se rok 1964 a já jsem šel se svojí matkou na nákup. V té době již u nás na vsi existoval konzum a samoobsluha. Bylo zde i řeznictví a obchod, kde měli vše ostatní, dnes bychom řekli drogerii, železářství a potřeby pro domácnost. Prodávali tam manželé, kterým obchod patřil již před rokem 1948. Pamatuji si dodnes, že jsme do něj s maminkou zavítali, abychom koupili rouru ke kamnům. Mezitím, co si má matka povídala s vedoucí prodejny, okukoval jsem v obchodě zboží. Moji pozornost upoutaly knihy volně položené na jakési poličce. Zaujala mě hlavně jedna. Jednalo se o fotografickou publikaci Jaroslava Holečka, která se jmenovala „V srdci přírody“. V té době jsem ještě neuměl číst, ale obrázky zvířat se mi moc líbily. Když matka viděla můj zájem o knihu, obětovala 48 Kč – tehdy to byly dva kilogramy zadního hovězího – a knihu mi koupila. Bylo s podivem, že i na vesnici bylo možné počátkem 60. let zakoupit knihy různého žánru včetně obrazových publikací. Takto matka nevědomky nastartovala můj zájem o přírodu a posléze i myslivost. S radostí jsem toho dne vyšlapoval k domovu, s knihou v jedné ruce a s kolenem ke kamnům ve druhé.

Čas od času jsem s matkou zavítal i na Správu vojenských lesů v Obecnici. S oblibou jsem si prohlížel trofeje, které visely na stěnách, a hlavně v kanceláři vedoucího správy. A nebyly to trofeje ledajaké. Na stěně v kanceláři visela vlevo trofej jelena špičáka – starého škůdníka, na krátké lebce, a vpravo na podložce visel preparovaný tetřev. Jeden z posledních brdských. Mnohokrát jsem slyšel příhody z lovů tetřevů od svého učitele myslivosti pana Švarce, od svého prastrýce, bývalého Colloredo-Mansfeldského hajného, i od pana Roma, kočího v přibližování, který tehdy bydlel ve staré hájovně na Octárně. Zvláště pan Švarc dokázal o lovech barvitě vyprávět a je docela možné, že si k tomu občas něco přimyslel. Mně jako klukovi to bylo jedno. Vyprávění měla pro mě velké kouzlo, jen jsem je hltal.

A tak jsem slýchával, jak chodil v době „před rozvinutím bukového listu“ na zábrk na Dlouhý kámen a v dobách před válkou i do okolí Padrtě a Přední Záběhlé, kde tehdy bydlel. Informace získané od vypravěčů jsem porovnával s fotografiemi v knize a moje představivost jela na plné obrátky. Občas se mi poštěstilo, že jsem nemusel do školky, protože mě maminka vzala s sebou do práce v lese anebo mě některý z hajných naložil na motorku či do „vétřiesky“ a provedl mě při své pochůzce lesem.

Tak tomu bylo i jednoho nedělního dubnového rána, v době, kdy už jsem byl dítě školou povinné. A protože se tehdy ještě chodilo do školy a do práce i v sobotu, vím, že to byla právě neděle. Den předtím se u nás zastavil hajný Vojta, aby se s mojí matkou domluvil, kde a co se bude příští týden zalesňovat. Matka byla jakousi předačkou žen zaměstnaných v pěstební činnosti. Mezi řečí se mě Vojta zeptal, zda bych chtěl vidět tetřeva. Kývl jsem, že ano. Slovo dalo slovo a druhý den ráno ještě za tmy jsem měl být připravený.

Když se ozval klakson Vojtova „stejšnu“, byl jsem připravený již dávno. Protože počasí nebylo zrovna nejlepší, maminka mě nabalila jako pumpu. Cestou do lesa jsem se dozvěděl, že Vojta s polesným Láďou chodili několik dnů na tzv. zábrk, kdy poslouchali kohouta při zahřadovaní. Věděli o kohoutovi, který se pohyboval mezi Dlouhým Kamenem a Houpákem na cílové ploše Jordán. Tam hřadoval a také tokal. Dostal jsem také informaci, že hajný našel trus na padlém kmeni. Po lesní silničce zvané Alianka jsme dojeli až na její křížení s lesní cestou Dřevěnka a cestou vedoucí do cílové plochy. Byla tma, a navíc ještě mlha. Ráno bylo sychravé a dodnes si pamatuji, jak jsem měl zkřehlé ruce, které jsem se snažil schovat do kapes kostkovaného tvídového kabátu s knoflíky ve tvaru zelených olivek. Šli jsme po šouláku směrem k okraji cílové plochy. Konečně jsme byli na místě. K naší nelibosti začalo drobně mrholit. Obzor začal světlat a já jsem začal rozpoznávat kontury vysokých stromů. „Doufám, že nepřijde pěšky,“ zašeptal Vojta a snažil se zachytit každý zvuk. V první chvíli jsem nepochopil, proč by měl tetřev přijít pěšky, ale Vojta mi vše vysvětlil. Mlčky jsem naslouchal a navzdory mírnému deštíku jsem se snažil vnímat neobyčejnou atmosféru.

Bylo ticho jako v kostele, když tu se najednou ozval zvuk připomínající klepnutí dvou dřevěných hůlek o sebe. Přesně tak, jak to všichni popisovali. Klepání se začalo zrychlovat, jako by kolísalo a skončilo vylousknutím. Problém byl, že se kohout ozýval zpoza malé skupiny smrkového mlází, kam nebylo vidět. „Asi bude na té staré postřílené borovici,“ šeptal Vojta a já jsem cítil srdce až v krku. „Musíme počkat a ještě kousek popojít,“ zněla jeho další slova a mlčky mě vzal za ruku. Z vyprávění jsem věděl, že teď čeká, až bude tetřev tzv. brousit a dá nám šanci se o něco přiblížit. Tak se i stalo. Již po několika málo krocích se nám otevřel pohled na starou borovici, olámanou námrazou, postřílenou střepinami granátů a z větší části suchou. Stála tu, jako by žalovala světu, co jí to kdo udělal. Kohout byl opravdu na ní. Chodil se spuštěnými křídly, vějířovitě rozevřeným a vztyčeným ocasem a vzhůru nataženým krkem po silné vodorovné větvi. Teprve nyní jsem pochopil, jak velký pták tetřev je. Začalo přibývat světla a kohout se roztokal. Svoji milostnou píseň nám ještě několikrát zopakoval a poté s hřmotným plácáním letek slétl někam do otevřené cílové plochy. Tím pro nás divadlo skončilo. Stál jsem s vyvalenýma očima a otevřenou pusou. „Pěkné, co,“ zeptal se mě Vojta a zapálil si cigaretu. Když můj údiv trochu opadl, řekl jsem mu, že to bylo pěkné. Stáli jsme na šouláku a ani jednoho z nás nenapadlo, že jsme viděli něco, co se za pár let již stane minulostí.

Zhruba o tři roky později, přesně to již nevím, přijel na lesní správu fotograf Jaroslav Holeček, autor knihy, která pro mě byla doslova relikvií. I tehdy jsem měl domluvenou výpravu, při níž se pan Holeček chtěl pokusit nafotit tetřeví tok. Výpravy s fotografem jsem se nakonec nezúčastnil, ale vím, že se mu tehdy podařilo zdokumentovat možná posledního tokajícího tetřeva v Brdech. Poslední přirozený výskyt tetřeva se tam datuje do roku 1971, kdy byl jeho tok zaznamenán na vrchu Hlava na území Lesní správy Strašice. V následujících 70. a 80. letech bychom tetřeva na Brdech už nepotkali.

Vojenské lesy a statky Hořovice, obhospodařující lesy středních Brd, se zapojily v roce 1996 do programu reintrodukce tetřeva hlušce. Prvním rokem bylo přivezeno a nasazeno 21 mladých ptáků, o rok později již 23 a v dalších letech se počet stabilizoval na 25 jedincích ročně. Většina reintrodukovaných tetřevů pocházela z chovu v severním Německu a z odchovny lesního závodu v Prachaticích. Tetřevi byli na přechodnou karanténní dobu umístěni do aklimatizační chráněné voliéry. Během pobytu tam byli přikrmováni. Vypuštění do volné krajiny se uskutečňovalo obvykle po třech týdnech. Všichni vypouštění jedinci byli označeni a evidováni, někteří dokonce monitorováni prostřednictvím miniaturních vysílaček. Dvanáct let trvající reintrodukční snahy v letech 1996–2007 se nepovedly a od roku 2008 se v nich nepokračuje.

V Brdech dnes pravděpodobně už žádný tetřev nežije. Od doby, kdy jsem jako dítko školou povinné měl možnost sledovat tok tetřeva v reálu, jsem v přírodě potkal tetřeva pouze jedenkrát. Bylo to v zimě roku 1998 na místě zvaném „U Jeřábku“. Dělal jsem tehdy inventuru holin, když jsem si na jedné z nich všiml tmavého bodu, který mi tvarem připomínal tetřeva. Silně chumelilo, a tak identifikace byla obtížná. Zastavil jsem auto, vzal z kufru dalekohled, a opravdu! Na pasece seděl tetřeví kohout. Vydal jsem se pomalu směrem k němu. Nechal mě dojít asi na dvacet metrů, pak se hlučně zvedl, jako vrtulník udělal půlkruh a odletěl směrem k Boru. Na sněhu byly patrné jeho stopy, dráha, po níž jsem se vydal. Kohout ušel klikatě po zemi zhruba 200 metrů. Vyšel zpod vývratu, kde patrně strávil noc a zanechal tam poměrně velké množství trusu. Tato skutečnost, že tetřevi nehřadovali na stromech, ale na zemi, byla zřejmě jednou z příčin neúspěchu reintrodukce.

Šance, že znovu uslyšíme tetřevy na Brdech, jsou bohužel poměrně nízké. Ale buďme optimisty a doufejme, že jednou, byť třeba až za desítky let, budou mít naši následovníci znovu možnost setkat se v Brdech s tetřevy a snad v budoucnosti opět přijde doba, kdy za tichých jarních rozbřesků bude v brdských lesích slyšet zase tetřeví píseň lásky…

Smutný konec jelena v Sítové

V Brdech byla 60. a 70. léta ve znamení vysokých stavů jelení zvěře. Zvěř byla takřka v každé houštině a člověk měl pocit, že není v lese, ale ve chlévě. Normované stavy ve výši 11 kusů na 1000 hektarů byly mnohonásobně vyšší a celkové odstřely za vojenské lesy činily v Brdech více než tisíc kusů ročně. Dlužno říct, že podle toho vypadaly i lesní porosty mladších věkových tříd. Kultury na pasekách byly okusem vytvarované do tzv. brdských bonsají, tyčkoviny a tyčoviny byly mnohde stoprocentně oloupané a ohryzané. Přestože byla zvěři věnována během zimy velká péče, škodám se nedalo předcházet ani zabránit. V zimním období jelení zvěř vytahovala z lesa do polí a při vyšší sněhové pokrývce tam zůstávala po celý den. Jen pouhým okem se daly počítat jednotlivé kusy zalehlé ve sněhu, které připomínaly maková zrnka na bílých pláních scelených zemědělských pozemků. Právě počátek 70. let byl poznamenán likvidací mezí, křovin i stromové vegetace, které bránily velkoplošnému obdělávání pozemků.

Často jsem zvěř pozoroval od kravína, schovaný ve stohu nebo za letitou hromadou vyvezeného hnoje. K pozorování mi sloužil vypůjčený dalekohled zvláštní konstrukce, který si náš soused přivezl z Německa, kde byl za války totálně nasazený. Dalekohled byl poměrně dlouhý, v koženém pouzdře a připomínal dva spojené námořní dalekohledy. Po stránce technické a zobrazovací to žádný výkřik kvality nebyl, ale pro mě jako kluka byl zcela dostačující. S oblibou jsem si ho půjčoval i na své výpravy za zvěří do lesa.

Tak tomu bylo i jednoho lednového dne roku 1972. Byla sobota, den, kdy jsem byl vždy v přírodě, pokud bylo trochu snesitelné počasí. Přestože bylo málo sněhu, zima byla poměrně chladná. V lese leželo kolem dvaceti centimetrů přemrzlého sněhu, na hřebenech Brd o něco více. Vydal jsem se po obědě směrem k vrchu Kloboučku, který měl v té době velmi pěkné a mnohotvárné okolí. Nacházely se tam zbytky starých jedlo-bukových porostů, v nichž rostly stromy úžasných rozměrů. Překrásný kolorit krajiny dokreslovaly skalní útvary mrazových srubů a v kombinaci se sněhovou pokrývkou dodávaly lesu zadumaný a tajemný charakter.

Na úpatí Kloboučku stála v té době stodola, zbytek původní hájovny. Ta byla postavena někdy počátkem 19. století, kdy hořovické panství, ke kterému patřil i odloučený revír Velká Baština, spravoval rod Vrbnů. Právě tuto Velkou Baštinu střežila fořtovna pod Kloboučkem, která byla obydlena více než 200 let. Přežila vznik střelnice i německou okupaci, rok 1953 však bohužel ne. Z vojenských důvodů byla vystěhována a zbořena, stejně jako mnoho dalších hájoven a obydlí v Brdech. Podobně jako některé další hájenky poskytla stavební materiál okolním obyvatelům. Počátkem 70. let zde ještě byly dobře patrné základy budovy a plochá terasa, ponurost místa dotvářely osamělé, zimami zkoušené ovocné stromy. Stodola byla z boku opatřena velkými jeslemi, do nichž bylo v době nouze zvěři předkládáno seno, skladované ve stodole. Uskladněny tam byly i nasbírané žaludy a kaštany, které dodávaly v poměrně velkém množství základní školy z Příbrami.

V zimním období se zvěř ráda zdržovala v okolí stodoly, které proto bylo doslova poseto trusem. Často zaléhala v nejbližším okolí, hlavně ve svahu, a když se člověk opatrně a nepozorovaně přiblížil, bylo možné ji sledovat na velmi krátkou vzdálenost. Bylo však třeba přijít zpoza Kloboučku, z místa zvaného U Lizu. Zvěř, která ležela ve svahu, měla velmi dobrý rozhled a ve většině případů příchozího rychle zpozorovala. Pomalu jsem se přibližoval vzrostlým lesem, až se mi podařilo dostat do místa, kde se nacházela studánka. Odtamtud bylo již ke stodole vidět. Žádná zvěř však u stodoly nebyla, ani v jejím nejbližším okolí ne. Dospěl jsem k názoru, že ji patrně někdo vyplašil. Počkal jsem, opřený o mohutnou jedli, ještě chvíli a pak jsem se vydal směrem ke stodole. Nikde ani chlup. Přemítal jsem, proč tomu tak je, když tu najednou ticho lesa prořízl výstřel. Skály ozvěnu třesku ještě vrátily a ten pak zanikl v hloubi lesa. Podle zvuku bylo zřejmé, že výstřel padl někde v blízkosti loučky pod Kloboučkem či spíše na ní. Sedl jsem si na dřevěné koryto pod jeslemi a čekal, co se bude dít dál.

S přibývajícími minutami rostla moje zvědavost, a tak jsem dalekohledem propátrával okolí stoly, kam až bylo vidět. V jedné chvíli se mi podařilo zaznamenat pohyb na louce, která prosvítala změtí stromů. Postava se zbraní se pohybovala a po něčem na louce pátrala. Musel jsem si dát hodně záležet, než jsem stařičkým dalekohledem zjistil, o koho jde. Byl to Josef, který v té době pracoval jako technik v manipulačním skladu. Když si dal zbraň na rameno a vydal se směrem ke mně, opustil jsem úkryt a šel mu naproti. Po několika krocích jsem si všiml, že u křižovatky je zaparkovaný Moskvič, který jsem předtím neviděl. „Proto tedy žádná zvěř,“ uvažoval jsem. Od automobilu vedly sněhem stopy směrem k louce, kde byla ve stěně lesa postavena kazatelna.

S Josefem jsme se potkali na cestě. Připadalo mi, že mu naše setkání není úplně vhod. Dali jsme se do řeči. Z rozhovoru jsem brzy pochopil, co se před několika minutami odehrálo. Josef údajně střílel na jelena vidláka. Tehdy měl personál možnost vidláka střílet, aniž by k tomu potřeboval povolenku. Taky mi Josef řekl, že jelen napadal na pravý běh a poměrně špatně se pohyboval. Po výstřelu se mu zdálo, že jelen zaznačil ránu, ale nic na nástřelu nenašel. Již na odchodu, jen tak přes rameno, řekl: „Ještě zkusím psa.“ Pak stačil od auta navíc poznamenat, abych tam nechodil a nepošlapal nástřel. Během chvilky nastartoval a odjel.

Vydal jsem se tedy oklikou pod loukou, abych náhodou nezhatil případný dosled. Pokračoval jsem po lesní cestě k tzv. Zelené linii, po které jsem se chtěl vrátit směrem ke vsi. Asi po sto metrech jsem na cestě narazil na barvu. Vpravo od linie byla znatelná stopní dráha s kapkami barvy, vlevo taktéž. V duchu jsem si říkal, že dosled bude asi úspěšný, a více jsem se na místě nezdržel. Vyjetými kolejemi jsem pokračoval po lesní cestě směrem k Zelené linii. Pomalu se začalo šeřit, když jsem docházel na kraj lesa v místní části zvané Brůdek.

Při kraji lesa stály dva dvojdomky, v nichž bydleli zaměstnanci VLS, kromě jiných též hajný Pepík, kterému byl svěřen právě lesní úsek Klobouček.

„Jirko, byl jsi v lese?“ ozvalo se za mnou. Na verandě stál s cigaretou v ruce právě hajný. „Co to bylo za ránu, nevíš?“ zněla jeho další otázka. Po pravdě jsem mu vylíčil vše, co jsem věděl. „To je nesmysl, u stodoly je pajdavej jednostrannej osmeráček s malou vidličkou, a ne vidlák,“ reagoval na moje sdělení. „Už jsem si taky na něj myslel, ale stále doufám, že to rozchodí. Dobře, že jsi mi to řekl,“ pochválil mě a já jsem upaloval domů. Asi po dvou dnech se ke mně donesla zprostředkovaně přes moji matku informace, že jelena nenašli. Šli se psem po barvě poměrně dlouho, ale nakonec se jim stopa ztratila a pes se už ve změti stop jiné zvěře nedokázal vyznat. Ztratila se i barva. K dohledání tehdy využil Pepík i pomoc lesních dělnic, které v rojnici propátrávaly okolí Kloboučku. Avšak bezvýsledně.