Hana Whitton

AMERICKÝ KLUB ČESKÝCH DAM

IKAR

Hana Whitton

AMERICKÝ KLUB ČESKÝCH DAM

Copyright © Hana Whitton, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4608-5

KAPITOLA PRVNÍ

Johana a Sofie

„Mladý pan Vojtěch se prý konečně vrátil z Ameriky,“ oznámila Sofie sestře Johaně, kterou po dlouhé době konečně přišla navštívit. „Tedy já pořád nevím, jakým příjmením mu vlastně mám říkat, jestli česky Náprstek, nebo německy Fingerhut.“

Dramatický osud Vojtěcha, mladšího syna Anny Náprstkové, majitelky prosperujícího pivovaru U Halánků, která patřila k nejbohatším ženám v Praze, sledovala česká vlastenecká společnost s napjatou a neutuchající pozorností.

„Ale to přece není žádná novinka, Sofie! Ten už je v Praze nějaký čas,“ namítla s úsměvem Johana. „A myslím, že jak pan Vojtěch, tak paní Anna dávají přednost české podobě svého jména. To prý měli stejně poněmčit až při zápisu do matriky. Ovšem u Vojtěchova staršího bratra Ferdinanda si stejnou volbou jistá nejsem.“

Johana se po těch slovech pozorně zahleděla na sestru.

Jak jsme se obě změnily, napadlo ji. A přitom od doby našeho šťastného a bezstarostného dětství a mládí oplývajícího přebytkem jako by neuplynula doba zase tak dlouhá.

Věděla však, že to je pouhá iluze. Čas se nezastavil.

Zdání klame, usmála se pro sebe. Ze sester Rottových se staly vdané paní. Johana Rottová se už před šesti léty provdala za profesora Petra Mužáka a Sofie Rottová je něco přes rok manželkou doktora Josefa Podlipského.

Obě nyní máme vlastní životy, pomyslela si. Při té myšlence se jí zmocnil nevysvětlitelný smutek.

„Jeho návrat mi nějak unikl,“ přiznala se Sofie. „To víš, já mám teď jiné starosti!“ zasmála se šťastně. „Malý Prokop si vyžádá veškerou mou pozornost.“

Těch slov zalitovala v okamžiku, kdy je vypustila z úst.

Neměla bych se před Johanou zmiňovat o svém mateřském štěstí a radosti z prvorozeného syna, uvědomila si zkroušeně.

Johanina dceruška Božena totiž zemřela v pouhých třech měsících. Johana tu ztrátu nesla nesmírně těžce a podle Sofiina názoru se s ní dosud nevyrovnala, zejména když její manželství zůstávalo nadále bezdětné. A tak každá zmínka o dětech jen jitřila dosud nezhojenou ránu.

„Do vlasti prý přijel s velkými plány,“ řekla rychle Johana, aby ten trapný okamžik překlenula, neboť pochopila, co se sestře honí hlavou. „Život v mocnářství se mu zdá příliš úzkoprsý, rozhodně ne tak… svobodomyslný jako v Americe. Chce to prý změnu.“

„Takové buřičské řeči!“ sykla v předstíraném rozhořčení Sofie. Na mocnářství, kterým před deseti léty otřásla revoluční vlna, měly obě svůj názor. A Sofii často napadlo, že si s Johanou zvolily manžely na základě toho, že to byli zapálení vlastenci.

Johana se zasmála a pak pokračovala: „Tím to jeho buřičství nekončí. Ostatně, už za ně přece zaplatil deseti léty exilu, když musel emigrovat poté, co na něj byl vydán zatykač. A pokud jde o jeho nové plány… Asi by mu prošlo, že se rozhodl zřídit knihovnu a že chce založit muzeum. Soukromou sbírku jak knih, tak různých memorabilií má prý už nyní úctyhodnou a rozrůstá se každým dnem. Složitější to bude s jeho vzdělávacími snahami. To se úřadům líbit nebude.“

„Se vzdělávacími snahami?“ podivila se Sofie. „Chce snad otevřít školu?“

„To přímo ne. Na mysli má vzdělávací činnost ve spolcích, a to hlavně v těch určených pro ženy. V Americe se prý dámy sdružují v různých zájmových klubech a podle pana Vojtěcha se s něčím podobným musí začít i u nás, zejména když je tu takový nedostatek českých vzdělávacích institucí pro ženy a dívky.“

„A co na to jeho maminka paní Anna? Jistě by raději viděla, aby se syn po tak dlouhé nepřítomnosti věnoval chodu rodinného podniku. Jejich pivovar U Halánků sice prosperuje a paní Anna je skutečně obdivuhodná žena a dobrá obchodnice, která si umí vždy poradit, ale léta jí nikdo neubere. Synovu pomoc by určitě uvítala,“ mínila Sofie, šťastná, že se rozhovor stočil bezpečnějším směrem.

Anna Náprstková skutečně obdivuhodná žena byla. Když podruhé ovdověla, ujala se pevnou rukou vlády nad zděděným pivovarem U Halánků a nezanedbávala přitom ani výchovu svých tří synů – Jana z prvního manželství a Ferdinanda a Vojtěcha z druhého manželství s Antonínem Náprstkem, který se podle matriky jmenoval vlastně Fingerhut.

„To je pravda, ale paní Anna má pro svého nejmladšího syna slabost. Nedokáže mu téměř nic odříct. V cizině by to Vojtěch neměl snadné, nebýt její podpory. A pak, sama chápe důležitost vzdělání. Syny přece poslala na studia,“ řekla na to Johana. Ovšem i to mělo své meze. Vojtěch toužil studovat orientalistiku, skončil však ve Vídni na právech. „Ovšem na druhou stranu… bude jí určitě dobrých sedmdesát let.“

„Jiná by si v jejím věku užívala zaslouženého odpočinku v rodinném kruhu, obklopena vnoučaty,“ podotkla Sofie. „I když ona podle mě patří k těm typům, které bez práce nedokážou být.“

„To ano,“ zasmála se opět Johana. „Doufejme jen, že jí pomáhá syn Ferdinand. Odbornou průpravu na to má, vždyť vystudoval techniku a pivovarnictví se věnuje. I když… kdo ví. Proslýchá se, že mu prý paní Anna hodlá koupit Černý pivovar.“

„Ten, co je kousek odtud?“ užasla Sofie nad štědrostí takového daru.

„Ano, ten.“ Johana se pak odmlčela a zahleděla se oknem na velký rynek prostírající se před ním. Původní Dobytčí trh nesl pouze nedlouho nové jméno Karlovo náměstí a rozlehlý prostor, v němž povozy vyhloubily brázdy rychle se plnící kalnou dešťovou vodou, a to zejména za nynějších sychravých podzimních dnů, opravdu nezapřel, že tu býval trh s dobytkem.

„Myslím, že Náprstkův záměr je záslužný,“ ozvala se po chvíli, „ale z mnoha důvodů, a nejen z těch administrativních, to rozhodně nebude mít snadné. Mnozí dosud považují vzdělání dívek za bezpodstatné. Vzpomínáš přece, jak předtím dopadly podobné osvětové pokusy. Vezmi třeba Budeč, Amerlingovu vzdělávací instituci pro dívky. A raději ani nemluvě o osudu Toničky Reissové a jejím snu o soukromé dívčí škole.“

Amerlingova dívčí škola ukončila činnost už před léty a krásná a nadaná Antonie Reissová vyměnila slibnou dráhu soukromé učitelky a nadějné spisovatelky za manželství s ovdovělým básníkem Čelakovským. Její rozhodnutí obětovat se pro všemi uctívaného vlastence skončilo tragicky – Antonie, zlomená a zahořklá, zemřela po několika letech nešťastného manželství.

Johana se Sofií soucítily s Antonií mimo jiné proto, že i jejich předky, stejně jako Antoniina otce, zavály do Čech napoleonské války.

„V tom máš pravdu,“ souhlasila Sofie. „Třeba ale pan Náprstek uspěje, bude-li vycházet ze zkušeností, které získal pobytem v cizině.“

Johana přikývla. „Věřím, že se mu v Praze podaří ten klub pro paní a dívky založit.“

„Nezapomínej ale, že sdružovat se ve spolcích u nás není povoleno,“ upozornila sestru Sofie. Zarazila se po těch slovech a spěšně dodala: „Ach Johanko! Promiň mi ty věčné námitky! Neznamená to, že zamítnu každý ambiciózní nápad Vojtěcha Náprstka.“

„Já vím, Sofie!“ ujistila ji Johana. „Uvidíme, jak se to všechno vyvine. I já přece říkala, že to snadné nebude, vždyť jak Vojtěch, tak Ferdinand jsou prý dosud pro účast na událostech v roce 1848 pod policejním dohledem.“

„Věřím, že to ani jednoho z nich v jejich odvážných plánech nezastaví,“ poznamenala Sofie.

„To jistě ne,“ přikývla Johana. „Stejně jako podobné restrikce nezastaví nás ostatní v uskutečnění vytčených met.“ Johana spolu se Sofií neskrývala vlastenecké cítění. Jenže dcerám ze zámožné a vlivné rodiny Rottových se leccos prominulo.

„O tom nepochybuji!“ zasmála se Sofie. „Vzpomínáš, jak jsi doplatila už jako školačka na svou kritiku výuky v německém jazyce?“

Johana se k jejímu smíchu ochotně připojila. „Všechno tenkrát zavinil můj deník! Neměla jsem ho psát v němčině. Být napsaný česky a nenajít ho vyučující…“ Johana jen mávla rukou.

Jako většina dívek z lepších pražských rodin navštěvovala německou školu, to byla jediná možnost, jak získat vzdělání. Ovšem Johana se ve svých zápiscích neskrývala s výhradami k osnovám. „Ještěže je náš tatínek tak shovívavý! Nikdy mi nevyčítal, že jsem po té nezastřené kritice musela onu vzdělávací instituci opustit.“ Eustach Rott mohl být shovívavý k Johaniným školním přestupkům, méně však k její pozdější volbě manžela.

„Vzpomínáš, jak s námi chodíval na dlouhé procházky po Praze a vyprávěl nám různé místní pověsti a strašidelné příběhy spojené s pražskými památkami?“ zeptala se Sofie.

„Na to se opravdu nedá zapomenout,“ odpověděla Johana. „Možná právě díky tomu jsem začala psát.“

Sofie na to sice přikývla, ale pravda byla podle ní trochu jiná. Na objevu Johanina spisovatelského talentu připisovala hlavní zásluhu svému manželovi. Doktor Podlipský hledal způsob, jak by zdrcené švagrové Johaně pomohl překonat zoufalství nad ztrátou jediného dítěte.

„Měla byste se věnovat psaní, Johano,“ poradil jí při jedné návštěvě. „Podle Sofie prozrazovaly vaše nadání už zápisy v deníku, který jste si vedla.“

Johanina prohlubující se deprese a marná snaha potlačit bolest ho znepokojovaly čím dál víc. „Psaní vás osvobodí, umožní vám vyjádřit i ty myšlenky, které byste se jinak nahlas vyslovit neodvážila.“

S těmi slovy ji popleskal starostlivě po ruce a pak dodal: „Chápu váš žal, Johano, ale musíte se soustředit na něco jiného. Jste tím povinována nejen sobě, ale také svému manželovi a nám všem vůbec.“

Johana ho poslechla.

„A jak pokračuje tvé psaní?“ zeptala se jí Sofie, jako by si chtěla ověřit, zda se sestra řídí radou jejího manžela.

Zahleděla se přitom do Johaniny tváře. Sestra vypadala skutečně mnohem lépe, i když se jí na dně očí i nadále skrýval stín věčného smutku.

„Dobře!“ usmála se na ni Johana a celá se rozzářila. „Rada tvého manžela Josefa byla skutečně užitečná. Nejtěžší bylo začít – proseděla jsem zpočátku doslova hodiny nad prázdným archem papíru. Všechno se ale změnilo, když mě Petr vzal na léto do svého rodiště v Podještědí, do Světlé. Tam jako by mi šlo psaní samo.“ Nakrátko se odmlčela a pak dodala: „Je tam tak krásně! A lidé jsou ve Světlé laskaví a přátelští, zejména Petrova rodina. Načerpala jsem tam spoustu námětů. Dva romány nosím v hlavě a pár povídek mám už napsaných. Jak jsem říkala, příběhy jako by se tam psaly samy.“

Literární tvora ji vždy lákala, avšak teprve ve Světlé se jí začala věnovat soustavně. Pomáhalo jí to zapomenout na bezednou prázdnotu, kterou po sobě zanechala smrt dcery. Postupně se však tento původní důvod, proč začala psát, zvolna vytrácel. Psaní se jí nyní stalo životní potřebou.

„To je výborné!“ Sofii sestřina slova potěšila. „Doufám, že je co nejdřív vydáš!“

Johana s odpovědí na tu nepřímou otázku zaváhala.

„Ano,“ přitakala až po chvíli. „Určitě je vydám. Jednou…“

Sofii to zaujalo. Sama se také chtěla věnovat psaní, zatím zkoušela jen kratší texty, hlavně články a také překlady. Nyní jí však na tvorbu nezbýval čas, i když ji manžel v tomto směru všestranně podporoval.

„Chceš publikovat pod svým vlastním jménem, nebo si zvolíš pseudonym?“ vyhrkla nedočkavě. Tohle bylo dilema, které trápilo i ji – pro dámy z vyšších společenských vrstev se prostě nehodilo zveřejňovat takhle rodinné jméno.

Věděla sice, že se Johana, stejně jako ona sama, podobnými pravidly příliš neřídí, přehlížet je nicméně zcela nemohla. Už kvůli manželovi ne.

„Rozhodla jsem se psát pod pseudonymem. Čtenáři mě budou znát jako Karolinu Světlou,“ odpověděla jí Johana. Měla zjevně promyšlený každý krok své nové dráhy. „Proč, to ti jistě vysvětlovat nemusím.“

„To opravdu ne!“ ujistila ji Sofie. „Vím, že sis Světlou zamilovala. A Karolina se myslím jmenuje jedna z tvých neteří z Petrovy strany.“

„Ano,“ přikývla Johana. „Já… musela jsem si ten pseudonym zvolit dost rychle.“ Zaváhala potom na okamžik, jako by se rozhodovala, zda se sestře svěřit s tím, co se přednedávnem dozvěděla a čemu se dosud zdráhala sama uvěřit.

„Chtělas vědět, zda své povídky hodlám vydat. Tedy… jedna už vyšla. Před časem se mi totiž naskytla možnost otisknout ji v prvním ročníku nového almanachu Máj. Skupina umělců se ho rozhodla vydat na Máchovu počest. A představ si, obrátili se na mě a požádali mě o příspěvek. Nesmírně si toho vážím. Ocitnout se ve společnosti tolika zvučných jmen!“

„Ach Johanko! To ti blahopřeji!“ Sofie se zastyděla, že jí něco takového uniklo. Dříve sledovala s nadšením všechny novinky kulturního života a vydání almanachu na počest Karla Hynka Máchy, se sestřinou prózou k tomu, by jí určitě neuniklo. Napadlo ji, zda se jí o tom Johana nějakou skrytou narážkou nezmínila už před časem, ale nic si nevybavila. Během těhotenství však dokázala myslet pouze na dítě, které nosí pod srdcem. A její manžel Josef, který se měl stát otcem ve zralém věku – vždyť mu bylo přes čtyřicet let –, prožíval to očekávání s ní. Žili jen pro sebe, uzavřeni okolnímu světu.

Zapomněla jsem na Johanu, uvědomila si nyní a tváře jí přitom znachověly zahanbenými rozpaky.

„A jak se ta povídka jmenuje?“ zeptala se rychle.

„Dvojí probuzení,“ odpověděla jí sestra. „Byl to úžasný pocit, vytvořit něco… přínosného pro ostatní. Připomínalo to tak trochu… jako bych znovu držela v náručí novorozené dítě.“

Sofie ji vzala za ruku a krátce ji stiskla ve své.

Rada doktora Podlipského, aby se Johana věnovala psaní, se tedy neminula účinkem.

„A bylo také dobré setkat se s ostatními májovci,“ pokračovala zapáleně Johana. „Kolik přínosných názorů a cenných rad jsem tak vyslechla! Nesmírně mi to pomohlo při psaní. Mnozí z nich, ač jsou mladší než já, už mají bohaté literární zkušenosti. Díky nim jsem pochopila mnohé.“

Johana náhle vstala z pohodlné pohovky a zamířila k oknu, ne však proto, aby se na rozblácené náměstí podívala zblízka. Nedokázala najednou vydržet na místě.

Sofie, v posledních týdnech bez přestání unavená z nocí probděných nad kolébkou, by si sice raději hověla dál v křesle, ale nakonec se ztěžka zvedla a následovala ji.

Opět se na Johanu pozorně zahleděla. Zdálo se jí, jako by sestra při zmínce o májovcích omládla. Sofie jako by se teď dívala do tváře Johany dávno předtím, než se zasnoubila s profesorem Mužákem, který do rodiny Rottových docházel, aby dával slečnám Johaně a Sofii hodiny hudby. Byl to zapálený vlastenec, a proto si Johanu získal. Ovšem uplývající léta ho změnila v usedlého puntičkáře, který sice Johaně ve spisovatelské dráze nebránil, inspirací jí však už dávno být nemohl.

Sofii bylo jasné, že to není profesor Mužák, kdo zapálil ty nadšené ohníčky, které Johaně nyní zahořely v tmavých očích. Tváře jí zrůžověly a z vlasů přísně stažených do uzlu v týle se jí uvolnilo pár kaštanových kadeří. Ani přísná bílá blůzka upjatá až ke krku a pro jistotu ještě sepnutá velkou broží jí na usedlosti nedodala.

Sofie zpozorněla. „A komu náleží největší zásluha na té pomoci s tvým psaním?“ zeptala se. Profesor Mužák mohl být usedlý puntičkář, ale byl to jednou Johanin manžel.

„Janu Nerudovi,“ vyhrkla Johana bez rozmýšlení, bez sebemenšího zaváhání.

Sofie v tu chvíli pochopila pravou příčinu Johaniny náhlé proměny. O novináři a básníkovi Janu Nerudovi se mluvilo hodně, a nejen ve vlasteneckých kruzích. Jeho sbírka Hřbitovní kvítí vyvolala značnou pozornost, i když ji čtenáři zrovna příznivě nepřijali.

„Ale… je to přece ještě mladíček! Jaké ten ti může dávat rady!“ namítla překvapeně Sofie. Neruda sice mohl být novinář a básník, provázela ho však také pověst bouřliváka.

„Mladší je o pouhé čtyři roky!“ ohradila se až příliš zprudka Johana.

Sofie si povzdychla. „Je to sice básník, ale slyšela jsem, že má vlastně nějaké místo u vojska, stejně jako jeho otec,“ pokusila se zmírnit sestřino nadšení.

„Ach Sofie! Neměla bys dát na všechno, co se ti donese,“ odbyla ji už mírněji Johana. „A vůbec, co je na tom špatného? Nerudův otec byl vojenský vysloužilec, ale to byl i náš dědeček, když se v Čechách usadil po Napoleonově tažení. Neruda si při studiu práv přivydělával jako armádní účetní. Na tom přece není nic zlého!“ Johana zaváhala a teprve po chvíli připustila: „Pravda, ta studia nedokončil, ale nyní má před sebou slibnou kariéru novináře.“

„A ve kterých novinách ho vlastně zaměstnali?“ zeptala se podezíravě Sofie.

„Pevné místo zatím nemá!“

Johana rozhodila téměř bezmocně pažemi a růžové tváře jí nyní poněkud znachověly rozhořčením. „Ale přispívá do těch nejvýznamnějších. Z těch českých třeba do Lumíru a Květů.“

„Řekla bych, že stojí na začátku umělecké dráhy stejně jako ty, Johano. Myslíš, že ti skutečně může přispět fundovanou radou?“ nedala se odbýt Sofie.

„Určitě ano!“ nepřestávala Johana hájit Nerudu. „Pomáhá mi mimo jiné s češtinou. Nezapomínej, Sofie, že se nám oběma dostalo německého vzdělání, a to jsme mohly být ještě rády. Češtinu jsme doháněly později, jak se dalo. Zato Neruda ji v kondicích vyučoval a dosud vyučuje. Může být mladší než já a může být na začátku umělecké dráhy, to ale neumenšuje vliv, jaký má na mé psaní.“

Jen aby se ten vliv omezil pouze na psaní, napadlo Sofii při sestřině vášnivé obhajobě. Nechtěla však zakončit dnešní příjemné odpoledne hádkou. Přistoupila k Johaně a objala ji kolem ramen.

„Vzpomínáš na ten dům v Poštovské ulici, kde jsme vyrůstaly? U Tří preclíků se jmenoval,“ změnila rychle téma.

Johana na ni vděčně pohlédla. Ani ona se nechtěla se sestrou rozejít ve zlém. Nechápala vlastně, proč se jí Sofiiny mírné výhrady vůči Nerudovi tak nesmírně dotkly.

Nejsem do něj přece zamilovaná! snažila se přesvědčit samu sebe. A přesto si tím jistá nebyla. Od prvního okamžiku, kdy se s Nerudou setkala, ji přitahoval bystrým vtipem a schopností dívat se na svět jinýma očima.

S jejím přísným, čím dál konzervativnějším a také nudnějším manželem, který nyní povýšil na profesora krasopisu, se to nedalo srovnat.

„Jak bych na to mohla zapomenout!“ zasmála se uvolněně. „Takové milé jméno měl ten dům.“

„Často si říkám, proč se domu, v němž teď bydlíš ty, říká U Kamenného stolu. Žádný tu přece nikde není,“ pokračovala Sofie v nenásilné konverzaci.

„Kamenný stůl tu ale kdysi skutečně býval. Tedy měl to být jakýsi kamenný pult venku před naším domem, u kterého se prý sjednávaly koupě na Dobytčím trhu. Možná se dosud skrývá někde v domovních útrobách, kam ho později odklidili,“ vysvětlila jí Johana.

Obě se pak ponořily do mlčení, zabrány do vlastních myšlenek. Johana do těch na mladého novináře a básníka Nerudu a Sofie do obav, že sestra vykročila po nebezpečné stezce.

KAPITOLA DRUHÁ

Amerikánec pan Vojtěch od Halánků

Anna Náprstková se zaposlouchala do známých zvuků probouzejícího se domu. Její pivovar U Halánků procital brzy, a rušil tak každodenně velebný poklid nevelkého Betlémského náměstí, na jehož okraji stál.

Tyto chvíle měla nejraději, bývaly jediné z celého dne, které patřily pouze jí. Hodiny odbily pátou a Anna věděla, že k ní do pokoje zakrátko vpadne jedna ze služebných, která si přijde pro úkoly pro dnešní den.

Vždycky to tak dělávala a rozhodla se, že s tím nepřestane ani nyní, i když jí už bylo jedenasedmdesát a mnohé ze svých povinností přenechala mladším. Bez práce si život nedokázala představit.

Krátkou dobu svého poklidného a zajištěného dětství si ani nedovedla vybavit, tak vzdálená a jaksi neskutečná se jí zdála. Otec byl zámožný mlynář, a tak se rodina o budoucnost bát nemusela. Jenže otec se utopil ve Vltavě, a bezstarostným dnům byl konec. Matka mlýn sama udržet nedokázala a Anna musela do služby. Sice k příbuzným, ale možná by to bylo lepší u cizích, tak nelítostně s ní nakládali.

Nezlomili ji však a mladík se slibnou budoucností, Jan Novák se jmenoval, na něhož měli políčeno pro svou dceru, dal nakonec přednost jejich chudé, ale hezké a pracovité příbuzné Anně.

Usmála se při té vzpomínce.

Byli spolu šťastni, ale to štěstí netrvalo dlouho. Ovdověla brzy a také její děti se dlouho netěšily ze života. Trvalo jí nějakou dobu, než se odvážila vstoupit do manželství podruhé. Provdala se za Antonína Fingerhuta, který si nechal říkat česky Náprstek.

Oba byli pracovití, a tak se jim dařilo. Nakonec se vzmohli na koupi pivovaru U Halánků a Anna podnik dokázala ještě zvelebit, když ovdověla podruhé. Dělala to hlavně pro své syny, kteří se jí z druhého manželství narodili, pro Ferdinanda a Vojtěcha.

Zakrátko to bude třicet let, co žiju sama, napadlo ji nyní. Bolestně jí přitom bodlo u srdce.

Veškerou naději vkládala do synů. To oni budou pokračovat ve vedení rodinného podniku, rozšíří ho, znásobí jeho výnosy i hodnotu. Jenže Ferdinand i Vojtěch měli o své budoucnosti poněkud jiné představy.

Starší Ferdinand ji nakonec poslechl, vystudoval techniku a věnoval se pivovarnictví. Ovšem raději by se věnoval divadlu, to jí bylo jasné, a tak mu nebránila, když je alespoň podporoval jako štědrý mecenáš.

S mladším Vojtěchem to bylo těžší, i když se jí také on posléze podvolil a místo vytoužené orientalistiky se vydal do Vídně studovat práva.

Anna si při té vzpomínce povzdychla.

Jenže ve Vídni se Vojtěch věnoval spíš společenskému životu a podpoře českého vlasteneckého hnutí než studiu práv.

Nic proti tomu, sama byla vlastenka a syny vychovala ve stejném duchu.

Všechno by bylo jistě jiné, nepoznat Vojtěch na jednom vlasteneckém večírku Tinku Krákorovic, dceru pražského kavárníka. Byla to volnomyšlenkářka, která utekla do Vídně za bratrem, jenž tam rovněž studoval.

Anna si přejela upracovanou rukou po vrásčité tváři.

Časné jitro se jí při té znepokojivé vzpomínce najednou nezdálo tak poklidné.

Posadila se na posteli a na nočním stolku zapálila petrolejku. Místnost ve chvíli zalila zlatavá záře a zahnala alespoň protentokrát dotěrné vzpomínky a myšlenky.

Brzy si sem do pokoje pořídím plynové lampy, slíbila si při pohledu na čadící knot petrolejky.

Plynové osvětlení, to byl dosud přepych, ale ten si nyní mohla dovolit, i když si na přehnaný luxus nikdy nepotrpěla. Byla raději štědrá k chudým, protože sama zakusila, jaké to je, mít hluboko do kapsy.

Zachumlala se pak znovu do nadýchané peřiny, i když z kamen, zvečera pořádně naložených, dosud sálalo příjemné teplo. Venku mrzlo, jen praštělo, ale to přece k adventu patří.

Na dveře se ozvalo nesmělé zaťukání. A potom, aniž by čekal na vyzvání, aby vstoupil, nakoukl dovnitř Vojtěch.

„Dobré ráno, panímaminko,“ pozdravil matku. „Smím dál?“

„Jistě! Jen pojď dál, Vojtíšku. Ty jsi vždycky vítaný, i když jsem čekala Josefu nebo některou ze služebných.“ Potěšilo ji, že se za ní syn vypravil hned zrána. Z Ameriky se sice vrátil už před nějakým časem, ale pořád jako by se tomu bála uvěřit. V cizině strávil deset let, a to byla opravdu hodně dlouhá doba.

„Uzmul jsem dole v kuchyni snídani a nesu vám ji místo některého z děvčat, abych se vám vetřel do přízně, panímaminko!“ zasmál se Vojtěch.

Pokaždé ji dokázal odzbrojit, už tím starosvětským oslovením panímaminko, kterým se na ni uctivě obraceli u Halánků všichni.

Mohlo mu být přes třicet, a přesto v něm nepřestávala vidět malého chlapce, kterému vždy mnohé odpustila. I ten útěk do Ameriky, jehož hlavním důvodem sice byla policejní perzekuce, ale také krásná Tinka Krákorová. O těchhle podrobnostech jeho amerického pobytu vědět netoužila. Vrátil se – a bez Tinky – a to bylo hlavní.

Vojtěch nyní položil podnos s hrnkem bílé kávy a talířkem s několika bohatě pocukrovanými buchtami na noční stolek vedle petrolejky.

„Jsi hodný, Vojtíšku!“ usmála se na něj matka a pohlédla mu do tváře, na niž dopadlo světlo lampy. Deset let amerického exilu se do ní vepsalo mnohdy tvrdými zkušenostmi. Módní bradka, kterou si tak pečlivě pěstoval, mu dodávala na usedlé vážnosti.

Ne, můj Vojtíšek už skutečně není chlapec, pomyslela si. Nejvyšší čas, aby se ujal povinností vyplývajících z našeho podniku. Dělám to přece pro jeho dobro. Věčně tu nebudu a někdo se musí ujmout živnosti.

Pokynula mu, aby se posadil na židli u okna. „Uvažoval jsi o tom, co dál, teď, když ses z té dlouhé cesty konečně zotavil?“ zeptala se ho a napila se kávy. Byla horká a sladká a zdobil ji lahodný smetanový škraloup.

„S knihovnou jsem už začal,“ spustil Vojtěch, nyní ve svém živlu. „Pár knih jsem si přivezl z cest a mnozí nakladatelé mi teď posílají knižní novinky. A také klub, kde by se mohly scházet pouze ženy, bychom měli založit,“ vypočítával soustředěně na prstech. „Stojatý rybník naší současné společnosti musí někdo konečně rozčeřit.“

Krátce se zamyslel a po chvíli pokračoval: „A pak je tu ovšem ještě muzeum, a nejen to pro dovezené etnografické artefakty. Je nezbytně nutné, abychom u nás otevřeli průmyslové muzeum představující veřejnosti moderní vynálezy a také různé vymoženosti pro domácnost. Každá vyspělá země takové muzeum má nebo se je chystá co nejdřív otevřít. To je hlavní důvod, proč bych se chtěl podívat do Londýna na světovou průmyslovou výstavu. Já vím, koná se až za půldruhého roku, ale přípravy si vyžádají značný čas.“

„Ano, ty přípravy si v tvém případě vyžádají skutečně značný čas. Nezapomínej, že jsi pořád pod policejním dohledem.“ Anny Náprstkové se v tu chvíli zmocnil pocit, jako by každý z nich mluvil jiným jazykem. Postavila poněkud energičtěji, než měla v úmyslu, hrníček na podnos, takže cinkl o talířek s buchtami. Dalo jí velkou práci, aby Vojtěchovi vůbec umetla cestičku k návratu do vlasti. Jednou na něj byl vydán zatykač a vyžádat si pro něj amnestii jednoduché rozhodně nebylo. Zdálo se, že na to už zapomněl.

„Nevykládej si to ve zlém, Vojtěchu, ale někdo ti musí připomenout, že bys měl stát oběma nohama na pevné zemi,“ dodala po chvíli. „Dobře víš, že budu tvé plány vždycky podporovat. Jsou bohulibé. To však neznamená, že pro ně zapomeneš na naši živnost. Musíš pomoct s chodem pivovaru U Halánků. Jednou ti přece bude patřit!“

„Já vím,“ hlesl zkroušeně Vojtěch. Uvědomoval si, za co za všechno matce vděčí.

Jen těžko by se v Americe protloukal, nebýt její finanční podpory. A kdo ví, jak by to dopadlo s jeho návratem do vlasti, nebýt její intervence u úřadů.

„Náš pan účetní Krämer by rád konečně odešel na penzi,“ oznámila mu matka.

Vojtěch, kterého matčina změna tématu poněkud překvapila, se zasmál. „Tak on tu pan Krämer pořád ještě je?“

Pan účetní Krämer se ujal vedle svých pracovních povinností rovněž Vojtěchovy a Ferdinandovy výuky, ale od té doby uplynula už hezká řádka let.

„Ano,“ přikývla matka. „Podařilo se mu přežít i ty hodiny, které dával vám dvěma, tobě a Ferdinandovi. Na zasloužený odpočinek má plné právo. Byla bych proto ráda, kdybys po něm převzal účetnictví ty.“

Vojtěch se ošil. Chtěl něco namítnout, ale pak si to rozmyslel.

Dlužím matce hodně, řekl si v duchu.

„Dobře,“ přikývl nakonec a zadíval se oknem na zasněžený Betlémský rynek. Nedotčenou bílou plochu, kterou protínalo pouze pár řetízků šlépějí ranních chodců, nyní pozlatilo světlo linoucí se z právě rozsvícených oken pivovaru. A také v přízemí domu se už svítilo. Velký sál si zde pronajal vyhlášený taneční mistr a skladatel taneční hudby Link, proslulý svou přísnou precizností.

Přes náměstí spěchala dívka, která se nyní ocitla na okraji zlatavého obdélníku světla linoucího se z oken. Vtom ji zasáhla dobře mířená sněhová koule.

Dívka si setřásla sníh z tlustého šálu, který měla přehozený přes ramena, mrštně se shýbla, nabrala do dlaní sníh. Rukavice neměla, ale to jí podle všeho nevadilo. Bleskurychle uhnětla pořádnou kouli, zacílila a mrštila ji po drzém útočníkovi. Neminula ho, protože se ozval předstíraný bolestný výkřik, po němž následovala salva mužského smíchu.

Dívka si otřela mokré dlaně o cíp šálu a pak poněkud provinile vzhlédla k oknům domu U Halánků, jako by vycítila, že ji odtamtud někdo pozoruje.

Zpod šátku jí vyklouzlo pár tmavých kadeří, které jí lemovaly hezkou oválnou tvář s velkýma modrýma očima, na níž mráz vykreslil ruměnec.

Vojtěchovi, kterého mohla jen stěží zahlédnout, připomněla svou bezprostředností Tinku. Kateřinu Krákorovou, které nikdo neřekl jinak než Tinka a která se nyní jmenuje paní Aignerová.

Zamiloval se do ní ve chvíli, kdy se s ní poprvé setkal ve Vídni, kde studoval. Tinka tam tehdy přijela za bratrem. Tedy spíš tam za ním z Prahy utekla. Nehodlala se totiž podvolit představám, které měli rodiče o její budoucnosti. A tou měl být výhodný sňatek.

Ona měla jiné plány. Chtěla být nezávislá, chtěla se stát herečkou. A netajila se tím, že jí nikdo nebude diktovat, koho si jednou vyvolí za manžela.

Prvotní zamilování se proměnilo v lásku, protože Tinka byla nejen krásná, ale rovněž chytrá a vzdělaná. Byla to navíc zapálená vlastenka, která se ve Vídni okamžitě zapojila do společenského života Čechů, kteří se tam usadili. Recitovala a zpívala na vlasteneckých večírcích a byla ozdobou každého bálu.

Vojtěch nebyl jediný, koho okouzlila. Jeho největším sokem se stal student medicíny Vilém Dušan Lambl. Avšak Tinka dala přednost jemu, Vojtěchovi. A neopustila ho ani, když ho v revolučním roce 1848 zatkli. A poté, co ho propustili, s ním odešla do exilu.

Vojtěch se pro sebe usmál. Jaké dobrodružství to bylo! Uprchli nejprve do Vratislavi, kde jim z nejhoršího finančně pomohl Čelakovský. I s jeho manželkou Antonií Reissovou se tam tehdy setkali. Vyhlášená krasavice se proměnila v pouhý bledý, utrápený stín. A o plánech na vlastní soukromou školu, o nichž ještě přednedávnem mluvila celá Praha, stejně jako na vlastní tvorbu mohla nyní jenom snít. Na první pohled bylo patrné, že v manželství, do něhož vstoupila nikoli z lásky, ale z vlastenecké povinnosti, aby se stala oporou ovdovělému básníkovi, šťastná není.

„Tohle se nám jistě nestane!“ zašeptal Vojtěch Tince, když odcházeli.

Oddychli si, když mohli opět pokračovat v cestě, jejímž cílem byl Hamburk, odkud se rozhodli odplout do Ameriky.

Jenže to pak bylo všechno jinak. Plány, jak bude Tinka vyučovat hudbu, zatímco on si otevře knihkupectví, se zakrátko rozplynuly. Museli se nějak živit, a tak vzal Vojtěch zavděk i nádenickou prací.

Matka se na něj hněvala – pochopila by, kdyby se před postihem za účast na revolučním dění uchýlil do ciziny, ne však s Tinkou. Tím se jeho útěk jevil v poněkud jiném světle.

A potom tu byla další věc – cestou nadělal dluhy. Anna Náprstková nikdy nikomu nic nedlužila, ba naopak, rozdávala potřebným. Poplatila sice synovy dluhy, ale tím její štědrost skončila. Tedy alespoň do té doby, dokud bude s Tinkou.

Vojtěch na to nedbal a posléze se s Tinkou usadil v Milwaukee. Otevřel si tam vysněné knihkupectví, které se zanedlouho stalo oblíbeným centrem pro krajany, nevynášelo však.

Nakonec mu nezbylo než se obrátit na matku s prosbou o finanční pomoc.

Pomohla mu, ale další finanční podpora měla jednu podmínku – Vojtěch si musí vybrat: buďto Kateřinu Krákorovou, nebo matku.

Odložil to rozhodování na později, mimo jiné také proto, že musel na pár dní odjet. A když se potom vrátil, Tinku doma nenašel. Nechala mu jen v rychlosti napsaný vzkaz, který ležel vedle matčina dopisu otevřeného na oné stránce s tou osudnou volbou: buď ona, nebo Tinka.

Odcestovala do New Yorku, aby se tam provdala za jejich společného známého doktora Aignera, to stálo v její zprávě, které se zdráhal uvěřit.

O city nehodlám s nikým soupeřit, tohle mu napsala žena, s níž chtěl prožít celý život.

Zdrtilo ho, že ho opustila, třebaže to navenek nedal znát.

Nepocítil však škodolibou radost, když se zakrátko ukázalo, že Tinčino uspěchané manželství šťastné není. Zmocnil se ho jen bezbřehý smutek nad zmařenou láskou, nad promarněnou budoucností.

Tinka nakonec utekla i od manžela a vrátila se do Prahy.

A když tam za nějaký čas přijel také Vojtěch, toužila se s ním znovu sejít, jak mu napsala ve vemlouvavém dopise plném sladkých slovíček.

Odmítl ten návrh, i když ho to stálo značné sebezapření. Nevěděl vlastně ani, zda Tinku dosud miluje. Jen jedno věděl: Už se spálil, a tu zkušenost nehodlal opakovat.

Netušil, zda to bolestně prázdné místo po Tince dokáže vyplnit jiná. Soustředil se na své plány, na sbírky, knihovnu a klubovou činnost, a to mu přinášelo uspokojení a pocit bezpečné jistoty.

Ze vzpomínek ho vytrhly spěšné kroky, které se zastavily přede dveřmi matčina pokoje. A pak se ozvalo zaklepání.

„Jen dál!“ vyzvala příchozí matka, která patrně věděla, kdo je ten časný návštěvník.

Do pokoje nakoukla dívka, kterou před chvílí pozoroval z okna. Zarazila se na okamžik, když ho spatřila, a zeptala se: „Neruším, panímaminko Náprstková?“

Tváře jí hořely z cesty mrazivým ránem a v tmavých vlasech se jí dosud třpytilo několik sněhových vloček. V ruce třímala malý bloček a pečlivě ořezanou tužku.

Vojtěch usoudil, že to musí být jedna ze služebných, která si jako každé ráno přišla pro příkazy na tento den. Usoudil tak i podle oslovení panímaminko, kterým se na jeho matku u nich všichni obraceli. Na obyčejnou služebnou sílu však přesto nevypadala, na to se mu zdála až příliš hezká a jaksi výjimečná, ponechal-li stranou, že služka by si asi z ranní schůzky nepořizovala zápis.

„Jen pojď dál, Pepičko,“ vybídla ji znovu Anna Náprstková. „S mým synem se jistě znáš alespoň od vidění. A také on si dnes přišel pro příkazy.“

Pepička se na Vojtěcha krátce usmála a kývla mu na pozdrav. Potom se ale soustředila na dnešní úkoly. Pečlivě si zapisovala každé slovo Anny Náprstkové.

„Dnes máme první den v měsíci, a čtvrtek k tomu,“ uzavřela Anna Náprstková výčet povinností.

Co znamená zase tohle? napadlo Vojtěcha. Všechno se tu změnilo! Opět si přitom uvědomil propast uplynulých let, kterou nebude snadné překonat.

„A jako každý čtvrtek budeme i dnes rozdávat chudým chléb,“ dodala Anna Náprstková na vysvětlenou, protože jí neunikl synův zmatený výraz. „Byla bych ráda, kdyby ses toho jako vždy ujala. Vojtěch ti rád pomůže.“

Anna Náprstková byla ta poslední, kdo by si přiznal, že ji zmáhá postávat na dvoře pivovaru, kde každý čtvrtek podělila chlebem ty nejchudší. Tento rituál jí přinášel nesmírné vnitřní uspokojení, vždyť sama moc dobře věděla, co je to hlad, a tak ji těšilo pomáhat druhým. Musela se ho však přesto s přibývajícími léty vzdát.

„My rozdáváme chléb?“ podivil se Vojtěch, který se dosud neseznámil se všemi zdejšími zvyklostmi.

„Musíme se dělit s těmi nejpotřebnějšími, když sami žijeme v dostatku. To je moje rozhodnutí,“ objasnila mu své stanovisko matka.

Pepička se jí ještě zeptala na pár drobností a potom se měla k odchodu.

Anna Náprstková počkala, dokud za sebou Pepička nezavřela dveře, a potom poznamenala: „Je to opravdu šikovné děvče. Bez její pomoci bych se už asi neobešla.“

„Měl bych ji znát?“ zeptal se Vojtěch.

„Myslím, že ano,“ usmála se na něj matka. „Josefa je dcera našeho vinopalníka Křížka. Její otec za mnou před časem přišel a zeptal se, jestli bych ji u nás v pivovaru nezaměstnala. Já tehdy trochu váhala, ale pak jsem mu řekla, ať ji přivede, že to s ní zkusím.“ Krátce se odmlčela. „A bylo to nejlepší rozhodnutí, jaké jsem kdy udělala.“

„To je zajímavé,“ prohlásil neurčitě Vojtěch. Vinopalníka Křížka znal. Jeho postavení u Halánků nabylo v poslední době na důležitosti, protože se matka hodlala zaměřit víc na výrobu lihovin, zejména likérů, než piva. Jejich obliba vzrůstala doslova ze dne na den a znásobila se ještě poté, co Ferdinand přivezl ze svých zahraničních cest nové tresti k výrobě likérů.

„Nejdřív jsem jí dala práci ve skladě a v obchodě, kde prodávala pivo a likéry. Osvědčila se tam, a tak jsem ji povýšila na stoličnou, která má na starosti i výčep. Je spolehlivá a nesmírně pracovitá, o chod výčepu se teď opravdu nemusím starat,“ pokračovala v chvále na Josefu Křížkovou matka.

Vojtěch jí překvapeně naslouchal. Matka by se o vládu nad chodem podniku jen tak s kdekým nepodělila. „A jak dlouho u nás ta obdivuhodná Pepička vlastně pracuje? A kolik jí je vůbec let?“

„Je jí dvacet. Začínala u nás před třemi roky, v sedmnácti,“ odpověděla mu matka. „Občas mi vypomáhá i při jednáních se zákazníky, protože mluví nejen česky, ale také německy. A to, jak víš, není zase tak běžné. Současné slečinky dávají přednost němčině.“ S těmi slovy se napila kávy a pak ještě dodala: „A to ponechávám stranou, že matce pomáhá s domácností a stará se o mladší sourozence, hlavně o sestru Barušku. A je to věrná vlastenka a dobrá Češka. Šťastlivec bude ten, kdo ji jednou dostane za manželku!“

Vojtěchovi se ta chvála zdála poněkud přehnaná. Matka prostě v době jeho a Ferdinandovy nepřítomnosti potřebovala nějakou oporu a společnost a našla ji v Křížkově dceři Josefě. Bylo to celkem pochopitelné. „Je tu jistě oblíbená,“ poznamenal k tomu jen, protože ho nic jiného nenapadlo.

Matka se zasmála. „Jak se to vezme. Všichni si jí váží pro její pracovitost, ale někteří jí nedokážou odpustit, že jim řekne od plic, co si o nich myslí, když je nachytá při nějaké nekalosti. Tak třeba kelnerka Terka z výčepu jí nemůže přijít na jméno. Pepička ji totiž přistihla, že pod rukou prodává pivo. A rázně ji upozornila, že se to nedělá.“