© David Glockner, 2020

ISBN 978-80-242-7001-2

Podzim 1903

Ta podivná ženská Vilemínu chytla přímo před chrudimským nádražím. Právě vystoupila z vlaku, rozlámaná a ohlušená neustávajícím rachotem kol. Těšila se na ticho a klid slatiňanského zámku, na Lotty, Ferdiho, a především na svého knížete. Už se nemohla dočkat, až dlaní přejede po jeho nablýskané pleši, o níž se směle dalo prohlásit, že je slušivá, a škádlivě se zeptá: „Franci, nezvětšila se ti zase tahle věc?“

Z nebe se snášel drobný déšť. Pod schůdky vagonu první třídy čekal nádražní sluha s deštníkem. Ostatní drážní zaměstnanci stáli v uctivém špalíru na hlavním nástupišti, přestože to od nich nikdo nevyžadoval. Ba naopak. Kněžna Vilemína Auerspergová podobné projevy oddanosti a lásky přímo nesnášela, ale nedávala to najevo. „Jednou jsi manželka říšského rady a s tím už nic nenaděláš. Je to protivná role, ale bohužel je doživotní,“ říkával její choť. Nebo do revoluce, dodávala v duchu Vilemína. Ti samí muži, kteří se jí teď uctivě klaní, si pak na ní a jejích dětech budou vybíjet zlost.

Rozdala povinné úsměvy, snesla uctivé poklony jakýchsi naprosto cizích lidí, postávajících v hale, a konečně vyšla na ulici, kde na ni čekal vyhřátý kočár. Jenomže než k němu došla, cosi velkého se jí připletlo pod nohy. Jen díky vrozené hbitosti nedošlo ke karambolu, kterým by se jistě místní drbny bavily až do Vánoc. Ztuhla v nebezpečném předklonu. Z té věci pod ní se ozval tenký hlásek: „Milostpaní! Věnujte mi chvilku.“

Narovnala se a ustoupila o krok. Teprve teď viděla, že to, co považovala za zatoulaný balík, je lidská bytost. Z umouněného kulatého obličeje k ní vzhlížely dvě světle modré oči.

„Chvilku? Spíš chceš nějakou minci, ne?“

Pokynula své komorné, aby tu věc vyřídila. Ale stvoření u jejích nohou si všechno představovalo jinak. Popadlo minci a než se Vilemína nadála, už se sápalo po její ruce. „Dovolíte, milostpaní? Vaši dlaň…“

Podle hlasu ani obličeje se nedalo poznat, jestli je to muž nebo žena. Dokonce ani podle oblečení, protože to sestávalo z jakýchsi dovedně navrstvených pytlů. Nicméně ta podivná bytost prokázala velkou sílu a vehemenci, protože mnohem dříve, než stačil někdo zasáhnout, stáhla kněžně rukavici a dychtivě se zahleděla na linie v její dlani.

„Ajaj!“

Teatrální výkřik se změnil v bolestné zaúpění, když lokaj, který držel stráž u dvířek kočáru, dotěrnou věštkyni – nebo věštce – popadl a doslova odhodil stranou. „Zmiz, dokud můžeš,“ zasyčel. Chystal se pokyn doprovodit kopancem, ale kněžna ho zarazila. „Ne! Vždyť zas tak moc neprovedla.“

Obrátila se na svou komornou: „Dej jí další korunu. Nebo radši dvě. Aby nás neuřkla.“

To poslední mínila jako žert. Aby to bylo všem jasné, doprovodila slova mrknutím. Věštkyně to zahlédla a popadl ji amok. Vymrštila se a s obratností vesnického ratlíka začala kroužit kolem nich.

„Takže já jsem podvodnice, co,“ pištěla. Jako správný zkušený ratlík si držela bezpečný odstup. „To tedy nejsem!“

Bylo to tak směšné, že se Vilemína začala smát. K ní se přidalo i služebnictvo a pár cestujících, které hluk vylákal z haly. Věštkyni velké publikum ponouklo k téměř nadlidskému výkonu. Otočila se zády ke kněžně a jediným prudkým pohybem donutila všechny vrstvy svého oděvu, aby vylétly nahoru.

„Polib mi!“

Publikum se kácelo smíchy. Jeden pohotový mladík se shýbnul, nabral hrst štěrku a začal se drobnými kamínky do kostnaté zadnice strefovat. Měl dobrou mušku, takže ta smrdutá věc zmizela stejně rychle, jako se objevila. Věštkyně se stočila do klubíčka. Plačtivě oslovila kněžnu: „Jak tohle můžete dopustit, Jasnosti? Já vám chtěla jen vyjevit budoucnost.“

„Zatím jsi mi vyjevila něco jiného.“

Věštkyně si pohrdlivě odfrkla. Olízla minci, kterou před chvílí dostala od Vilemíniny komorné. „Mňam. Takhle chutná bohatství?“

„Už zmiz, ty důro,“ okřikl ji znovu lokaj. „A neprovokuj.“

„No jo. Ale ještě milostpaní pošeptám, co jsem viděla.“

A tehdy udělala Vilemína osudnou chybu. Místo, aby nechala věštkyni odehnat, pokynula jí, ať jí to cenné tajemství pošeptá.

Vilemína

1

Zima 1904

Chartúmské nádraží působilo děsivým dojmem. Stanice byla provizorně zřízena na břehu Modrého Nilu, a do města cestující přepravoval parník, o němž Vilemína, hned jak ho z dálky spatřila, prohlásila, že jí připomíná krmítko pro krokodýly. „Co jiného tahle kupa rezavého plechu může být?“

Proplést se mezi kupami prapodivných zavazadel na perónu se v první chvíli zdálo nemožné. Pětice cestovatelů bezradně stála u vlaku a kolem nich se vytvořil kruh brebentících domorodců rozličného věku, nabízejících své služby. Ti drzejší už polapili Vilemíniny kufry a bedny, v nichž byly pečlivě uloženy lovecké potřeby. Její manžel se gestikulací pokoušel do toho zmatku vnést pořádek a komorník Fritz, pořízek s tváří poďobanou od neštovic, jinak ale velký dobrák, se pokoušel umravnit samozvané nosiče pěstmi. Všechno marné.

A pak se z bludiště beden, pytlů, sudů a bůhví čeho ještě vynořil vysoký běloch a vyštěkl několik slov v místním dialektu. Během minuty se zdánlivě nezvládnutelná armáda nosičů seskupila do úpravného šiku a zamířila se zavazadly auerspergské lovecké výpravy na palubu převozního parníku.

Muž se knížeti a jeho ženě představil: „Vincent Hora. Váš lovecký průvodce.“

Na rozdíl od většiny evropských gentlemanů jeho tvář nezdobil knír, ale krátký plnovous, spíš strniště, které působilo poněkud zanedbaným dojmem. Levé obočí měl rozťaté špatně zhojenou jizvou. Jeho jasně modré oči měly v sobě cosi dětského, což velice kontrastovalo s jeho drsným zevnějškem. Také v jeho chování bylo mnoho protikladů. Jeho pohyby byly úsporné, téměř nepostřehnutelné, ale zároveň z nich vyzařovala jistota a tělesná síla.

Kněžna s lehkým obdivem pozorovala, jak spolehlivě a s lehkostí diriguje pro ni naprosto nepřehlednou bandu domorodců. Mnoho toho nenamluvil, ale když už něco řekl, mělo to, jak se zdálo, svou váhu. Přitočila se ke svému muži. „Kdo nám toho muže doporučil, Franci?“

„Hrabě Montenuovo. Vždyť to přece víš.“

„Aha. Nekonečný lovec Montenuovo. Ten, co k nám do Slatiňan jezdí na hony, i když žádné zrovna nepořádáme.“

„Přesně tak. Tvrdil, že Vincent Hora bude ten nejvhodnější průvodce. Navíc je to náš krajan.“

„Zdá se, že hraběti budeš muset poslat děkovný telegram. Můj první dojem je, že se tentokrát nespletl.“

Kníže se zasmál. Hrabě Montenuovo byl proslulý svou roztržitostí a zapomnětlivostí.

„Ale já stejně nespoléhal jen na toho starého popletu. Pana Horu mi doporučil i Fridrich August, budoucí saský král, který s ním také absolvoval loveckou výpravu. A hlavně náš další krajan v těchto končinách, rytíř von Slatin, generální inspektor Súdánu. Však se s ním brzy uvidíme. Můžeš ho podrobit důkladnému výslechu.“

„To také udělám. První dojem je báječný, ale přece jen tomu muži hodláme svěřit naše bezpečí a snad i životy. Nebude na škodu, když zjistím něco víc.“

Vpochodovali na palubu parníku. Plavidlo se odpoutalo od mola a dýchavičně směřovalo k druhému břehu. Pětice cestovatelů, tvořená knížecím párem, doktorem Foltánkem, rodinným lékařem a přítelem, Vilemíninou komornou Dorou a Fritzem, silným a čiperným mladíkem, který se velice osvědčil při domácích honech, se shromáždila na přídi. Po chvíli se k nim připojil i Vincent Hora. Kníže mu představil všechny členy výpravy. Kolesa, pohánějící plavidlo, vydávala děsivý hluk a tak musel téměř křičet. „Vím, že je to neobvyklé, ale téměř polovinu naší expedice tvoří ženy. Ale moje milovaná Willy se nedala odradit.“

Vilemína, mocně máchající vějířem, nadšeně přikyvovala. „Představte si, Vincente – mohu vám tak říkat, že? – nejdřív se mě snažili doslova opít rohlíkem. Prý naučná plavba po Nilu. Pyramidy. Katarakty. Velbloudi. Poušť. Krokodýli. Prostě věci, z nichž se člověku tají dech. A přitom díky britským koloniálním úřadům dokonalá civilizace. Prý to bude přesně ten druh mírného vzrušení, který potřebuji. A já jim na to málem skočila.“

„To byl původní plán,“ usmál se kníže. „Willy se pak měla vrátit domů, nebo strávit pár týdnů u Středozemního moře.“

„Přesně tak. Tu nudnou plavbu po Nilu jsem byla ochotna absolvovat. Ovšem jen s podmínkou, že se pak zúčastním i té zábavnější části. Té, která právě začíná.“

„S tím jsem zas nesouhlasil já. Tahat ženy do tak divokých a nehostinných končin se přece nikdo neodvažuje. Jenomže…“

Vilemína mu skočila do řeči: „Jenomže pak sis přiznal, že jsem stejně vášnivá lovkyně jako ty, a že střílím ze všech žen, co znáš, nejlépe. A že vlastně předčím většinu mužů.“ Lehce pozdvižené obočí naznačilo, že se toto srovnání týká i samotného knížete. „Ale ani tohle mého starostlivého manžela nepřesvědčilo. Přišel s teorií, že někdo se přece musí starat o naše děti.“

Zatímco kolesa parníku hlučně zápolila s proudem Nilu, kněžna Vincentovi objasnila, jak je to s jejich potomky. Tři už jsou dospělí a doma se ukážou jen na Vánoce a na pohřby. Nejstarší Kristýna se ve Vídni připravuje na svatbu s princem z Croi, její o dva roky mladší sestra Luisa tamtéž vymetá salony a zvažuje, který z desítek mladíků, kteří se okolo ní točí, by mohl být ten pravý. A Carl, Luisino dvojče, jinak vážný až zádumčivý mladý muž, zodpovědně dochází na vídeňskou Univerzitu přírodních zdrojů a věd. Jako nejstarší syn by měl převzít péči o rodové statky, a tak se zapsal na předměty, kvůli jejichž názvům z něj má nejmladší Ferdi legraci: Chov zvířat I. část, Lesnictví I. část, Využití lesů a Obecné zemědělství. „Ferdimu je čtrnáct. A pak máme ještě naši krásnou Lotty, té je šestnáct. Jak jistě chápete, v tomhle věku je neustálý rodičovský dozor přesně tou věcí, kterou si nepřejí. A vy jste ženatý, Vincente? Máte děti?“

„Jsem svobodný.“

Stručná odpověď kněžnu příliš neuspokojila. „A hodláte v tomto stavu setrvat?“

„To netuším.“

Na druhém břehu Nilu je čekal úplně jiný svět. Kolem řeky se táhl pruh pečlivě zavlažovaných zahrad, v nichž si budovali svá sídla a úřady Evropané. Od porážky mahdistů, kteří město prakticky srovnali se zemí, uběhlo teprve pět let, ale přesto tu už vyrostl palác guvernéra, hotel Grand, dlouhá jednopatrová budova, v němž se auerspergská expedice ubytovala, dva křesťanské kostely, mešita, řada kaváren a obchodů, většinou provozovaných řeckými obchodníky, škola a muzeum, pojmenované po generálu Gordonovi, nejvýznamnější oběti mahdistického povstání.

Na prostranství před sídlem britské koloniální správy stála bronzová socha, zpodobňující generála jedoucího na velbloudu. Vilemíně ten výjev připadal směšný. Velbloud měl vzpurně vztyčený čumák, z jeho sedla viselo až perverzní množství ozdobných střapců, a sám generál seděl na jeho hrbu v pozici hodné spíš znuděného pasáčka hus. Orientální fez na nešťastníkově hlavě dílo zkázy završil.

Kvetoucí pás u řeky od zbytku města oddělovala široká ulice. Za ní začínal domorodý Chartúm. Nekonečné řady přízemních domků z nepálených cihel, s prostornými dvory a plochými střechami, na něž se chodilo spát, široké ulice zaváté pískem, které se protínaly v pravém úhlu.

Žilo tu necelých dvacet tisíc duší, ale díky stavební velkorysosti se město táhlo kilometry daleko. Všude se jezdilo na oslech, mohutných a inteligentních zvířatech, jen vzdáleně podobných svým tupým středoevropským příbuzným. Mezi oslími hřebci, přivázanými před úřady a obchody, se k potěše místních výrostků i návštěvníků z Evropy často strhla divoká bitka.

Kníže s Vilemínou se ubytovali v apartmá s dvěma ložnicemi a tak rozlehlým salonem, že by se v něm dal hrát tenis. Měli za sebou čtyřtýdenní pouť, zakončenou úmornou cestou vlakem z Vádí Halfy do Chartúmu, a před sebou šest týdnů plavby po Bílém Nilu, s náročnými výpravami do divočiny, takže s povděkem přijali pohodlí hotelu.

Všechna okna byla zakryta žaluziemi, pod stropem rotoval gigantický větrák, ale stejně tu bylo šílené vedro. Byla polovina února, ale v Chartúmu slunce žhnulo tak, že venku se nebylo možno ničeho dotknout, aniž by člověk riskoval popáleninu.

„Ano, je tu čtyřicet stupňů ve stínu, ale pořád je to prý snesitelnější, než parné dusno na jaře a v létě, v období každodenních lijáků,“ konejšil Vilemínu kníže. Zatvářila se udiveně.

„Ale já si přece na nic nestěžuju! Jenom se ti tady pozvolna rozpouštím.“

Seděli v křeslech, takže ji nemohl obejmout. Alespoň se tedy natáhl k její dlani a jemně ji sevřel.

„Doufám, že to rozpouštění včas zarazíš. Víš, že bez tebe nemohu žít.“

Znělo to banálně, ale oba věděli, že je to pravda. Knížeti někdy připadalo – a v tuto chvíli obzvlášť – že se s láskou k Vilemíně už narodil. Jeho srdce jí patřilo už v nejranějších vzpomínkách. Jako malý chlapec si představoval, že by se jednou mohla stát jeho ženou, a tahle dětská láska s ním rostla, naplňovala celé srdce, duši, tělo, prostě každý atom jeho bytosti. Nikdy nepátral po tom, jak dalece to Vilemína tušila a jestli cítila něco podobného. Spokojil se s tím, že jeho dětské přátelství neodmítala a že později, v letech dospívání, kdy všechno začalo být vážnější, přijala jeho dvoření.

Jeho lásce nic nestálo v cestě. Pocházeli ze stejné společenské vrstvy, té nejvyšší v monarchii a vlastně i v Evropě. Vilemína byla dcerou knížete Ferdinanda Kinského, její matka Marie z Liechtensteinu byla sestrou nejvyššího hofmistra císaře Františka Josefa I., knížete Rudolfa z Liechtensteinu. Rod Kinských patřil v monarchii k těm nejvýznamnějším. Ferdinand a jeho bratr Karel, hlava rodiny, byli navíc svobodomyslní muži, zastánci všeho moderního, liberálního, a především anglického. Rodina Kinských trávila v Anglii značnou část roku. Do Čech si přivezli anglického ševce a krejčího, ve stájích zaměstnávali i anglického štolbu.

Hlavním sídlem Vilemínina otce byl Heřmanův Městec, vzdálený od Slatiňan jen hodinu jízdy na koni. Bydleli tu od jara do podzimu, pak se na pár měsíců přesunuli do Vídně. Úplně stejně, jako rodina Auerspergů. Gabriela, sestra knížete, se stala Vilemíninou nejlepší kamarádkou. A Vilemína Josefovou dětskou láskou.

Bylo jí devatenáct a jemu jen o půl roku víc. Sloužil v armádě jako nadporučík u dragounů, ale víc než na čestnou službu císaři myslel na svou Willy. Kdykoliv přijel na zámek ve Slatiňanech, jeho první cesta vedla ke Kinským. Když se vracel ke svému pluku, neplánoval nic jiného než sérii dopisů, v nichž přizná své city. A možná se odváží i něčeho většího. Nakonec to dopadlo tak, že celé týdny neposlal ani řádku, protože všechny dopisy, které v kasárnách pracně sesmolil, mu připadaly tak ubohé, že je raději hned spálil. Až jednoho horkého letního dne ucítil, jak jej políbila múza. Slova se najednou sama od sebe sešikovala v celkem smysluplný útvar:

„Od května jsem nenapsal ani slovo, ačkoliv bylo mým přáním, abych to uměl. Ale co mám psát? Že Vás šíleně miluji, více než cokoli jiného na světě? Musel jsem Vám konečně napsat, neboť mé myšlenky patří jen Vám. Vzpomínám na naše setkání a děkuji Bohu za pomoc. Myslím na Vaše tak moc přátelské oči a doufám stále ve štěstí, že mé jediné přání, vypsané na této stránce, se splní.“

Vilemína odpověděla laskavě, ale zdrženlivě. Mladý kníže byl zoufalý. Copak si to všechno, ten pocit opětovaných citů, jen namlouvá? Po jistém váhání se svěřil matce. Ta se jen smála.

„Cos čekal, Franci? Copak je Vilemína nějaká poběhlice, aby ti hned padla kolem krku? Ona se nemůže spokojit jen s tím, že jí nabízíš svou lásku!“

Kníže byl zmatený. Co víc než lásku může muž nabídnout ženě? Matka se usmívala stále víc. „Jak podivné vychování jsme ti s manželem poskytli,“ povzdechla si teatrálně. „Vždyť ty se neorientuješ ani v základních věcech života.“ Pak si všimla, že synovi začíná být její posměch nepříjemný. Vztyčila ukazovák a hlasem, napodobujícím kázání pátera Rollera, kanovníka z katedrály svatého Štěpána ve Vídni, milého starého pána, z jehož huhňavého stylu řeči měly už nejméně dvě generace věřících tajnou legraci: „Nabídni jí něco hmatatelnějšího než lásku, Franci.“

„Ale co?“

„Sňatek, synu.“

Bylo to tak jednoduché a logické, až to knížeti vyrazilo dech. Přípravy na tak odvážný krok mu trvaly několik týdnů. Spočívaly v tajných hereckých etudách před zrcadlem, při nichž trénoval sebevědomý vzhled a elegantní mluvu. Také donekonečna promýšlel okolnosti, za nichž by bylo nejlepší s tak drzou nabídkou přijít. Propásl minimálně pět příležitostí, až se nakonec těsně před Vánoci ocitl s Vilemínou na společném loveckém stanovišti při honu v oboře u Bratčic. Nejspíš se o to zasloužila jeho moudrá matka.

Oba neklidně podupávali, aby ze sebe setřásli lezavou zimu. Kování na puškách přimrzalo k rukavicím, takže drželi zbraně zaháknuté v loktech. Z okolních hvozdů k nim doléhaly výkřiky lovců a štěkot psů. Opodál stál myslivecký mládenec, který byl pověřen péčí o jejich zbraně. Kouřil dýmku, nacpanou nejspíš koňskými koblížky. Zápach musel bezpečně plašit jakoukoliv zvěř, včetně někdy až sebevražedně odvážných divočáků.

Kníže to ovšem vnímal jen okrajově. Blízkost Vilemíny ho téměř paralyzovala. Zmohl se jen na přihlouplé poznámky o počasí a nebezpečí, které jim hrozí, pokud střelba ostatní lovců půjde jejich směrem. Vilemína jen tiše přikyvovala. Ani se na něj nedívala. Zdálo se, že veškerá její pozornost je upřena na to, co se děje v okolních houštinách. Jaksi mimochodem se najednou zeptala: „Společná smrt, Franci? Tak tohle byste si přál?“

„To ne!“

Kníže vykřikl tak hlasitě, až myslivci vypadla fajfka do závěje.

„Anebo vlastně… ano…“

Vnitřní zábrany, zadržující jeho výmluvnost, se náhle provalily. Řekl jí všechno, dokonce i věci, které se neodvážil formulovat ani při oněch osamělých zkušebních etudách před zrcadlem. Pak bez dechu očekával odpověď na žádost o ruku, jíž svou tirádu zakončil.

Vilemína ho přitáhla k sobě tak prudce, až o sebe jejich pušky hlasitě křísly. Políbila ho. Zděšeně sešpulil rty. Ale ona to nevzdala. Znovu k němu něžně přiblížila rty. Tentokrát už zareagoval vstřícně. Cítil se jako v nebi. Přál si jediné, aby tenhle báječný okamžik trval celou věčnost. Jenomže netrval. Myslivecký mládenec kdesi vzadu najednou zaskřehotal: „Tak už nám to sem cupitá. Kdo si ráčí picnout jelena přednostně?“

I pak šlo všechno hladce. Obě rodiny byly nadšené. Se zásnubami se čekalo až do konce září následujícího roku, ale jen proto, že tehdy mu končila vojenská služba. Bylo také nutno opatřit církevní povolení k sňatku, protože František Josef a Vilemína byli bratranec a sestřenice druhého stupně.

Heřmanův Městec i Slatiňany se pak proměnily v obrovskou divadelní scénu. Oslňující průvody, živé obrazy, dechové orchestry, exhibice místních ostrostřelců a pochopitelně hostiny i mince vrhané do rozjásaných davů, to všechno jako oslava lásky dvou skvělých výhonků místní aristokracie.

Samotná svatba byla ještě velkolepější. Onoho lednového rána se ve vídeňském Schottenkirche sešla ta nejvybranější společnost. Nechyběl tu arcivévoda Ludvík Viktor, nejvyšší hofmistr korunního prince Rudolfa kníže Hohenlohe ani nejvyšší maršálek Thurn-Taxis. Týden po svatbě se na zámku ve Žlebech konal na počest novomanželů slavnostní ples.

Od té doby uplynulo čtvrt století. Vilemína za tu dobu přivedla na svět pět dětí. A přesto byla stále štíhlá a na jejím obličeji nebyla jediná vráska.

Bez téhle ženy by opravdu život neměl cenu. Ve skutečnosti byl rád, že prosadila svou účast na výpravě. Bylo běžné, že se neviděli pár dní, někdy i celý týden. Většinou za to mohly jeho povinnosti u vídeňského dvora, nebo krátké, výhradně pánské lovecké výpravy do Alp. Ale nevidět se tři měsíce?

Ne, to by nemohl vydržet.

2

Vilemína v křesle víc ležela, než seděla. Tvář nastavovala teplému vánku, proudícímu z lopatek větráku. V téhle poloze poslední týdny trávila víc času, než jí bylo milé. Skoro to vypadalo, jako když vedra mnohem lépe snáší Franci. Ale možná to bylo tím, že on na sobě mohl mít jen lehkou košili, ona však musela být stále navlečena ve všech těch spodničkách, sukních a korzetech.

Když před měsícem v Terstu nastupovali na palubu zámořského parníku, drkotala zubama. Z moře vanul chlad a všechno bylo pokryto lepkavou slanou mlhou, včetně povlečení postele a potahů na křeslech a židlích. Když uléhala, měla pocit, že to v peřině šplouchá. Když usedala do křesla, jímalo jí podezření, že tam před ní byla kočka na toaletě.

Na moři strávili šest dní. Postupně se oteplovalo, ale cestující z toho nic neměli. Stále foukla silný vítr a táhlé, vysoké vlny znemožňovaly pohyb na palubě. Mnoho pasažérů, včetně Vilemíny a jejího středoevropského služebnictva, trpělo mořskou nemocí. Moře se zklidnilo až na dohled afrického pobřeží.

Loď zakotvila v Alexandrii. Ještě ten den večer nasedli do rozpáleného vlaku, mířícího do Káhiry. Teprve tady si mohla vydechnout. Návštěva místní opery a pobyt v hotelu, který kombinací evropského a orientálního luxusu působil pohádkovým dojmem, jí vrátily dobrou náladu.

Pak následovala plavba po Nilu s návštěvami starověkých památek. Prvotní okouzlení ale brzy vystřídala únava a otupělost. Bylo toho tolik, co jim snaživý průvodce ukazoval. Chrámy, pyramidy, hrobky, a tak pořád dokola, až z toho šla člověku hlava kolem. A všude rozjuchané davy, které se po rozvalinách promenovaly. „Je to skoro perverzní, jak se my Evropané dokážeme radovat z rozvalin, trosek a hrobů, co říkáš, Franci.“

Kníže neříkal nic, zato doktor Foltánek si s chutí přisadil. „Evropané a egyptologové obzvlášť beze sporu vynikají v nevázanosti, s níž ruší klid zesnulých,“ prohlásil s naléhavostí soudního verdiktu. „A jak se nakládá s ostatky zemřelých faraonů, to už je hotový skandál. Ti nebožáci rozhodně neplánovali skončit někde v muzeu pod sklem, vystaveni očím přitroublých výrostků a publika, které je považuje za něco podobného, jako dvouhlavé tele někde na pouti.“

Rozporuplný dojem, kterým na Vilemínu působil Orient, ještě znásobil Ind, který s nimi cestoval. Byl zjevně neobyčejně bohatý a jeho temný pohled kněžně naháněl od první chvíle hrůzu. Nejprve to přičítala kontrastu, který vytvářel s barvou Indovy pleti bělostný turban. Pak ale zjistila, že Ind s sebou na lodi veze kromě hloučku sluhů i manželku.

Nikdy tu chuděru neviděla. Ind ji jako fanatický muslim ukrýval po celou cestu v kajutě. Jeho žárlivost a obava, aby žádný muž jeho manželku ani koutkem oka nespatřil, byla v pravém slova smyslu šílená. Celý den na její vězení dohlížel buď on sám, anebo jeden z jeho sluhů, eunuch s podlou tváří a zahnutým dlouhým nožem, okázale zavěšeným tam, kde skuteční muži mají svou výbavu. Ženu nepouštěli ven ani za největších veder. Jen občas večer, s laskavým svolením svého pána, mohla pootevřít okno kajuty, přitisknout obličej ke vzniklé skulině a hltat čerstvý vzduch. Z kabiny se v těch chvílích valily vlny horkého dusna provoněné silnými orientálními parfémy.

Vilemína měla sto chutí tu nebožačku osvobodit. Dokonce to při jedné z dlouhých večeří na parníku navrhla knížeti. Ten se ale jen zdvořile pousmál. Co také jiného, když tušil, že Vilemína to myslí naprosto vážně. Také doktor Foltánek byl v té věci zdrženlivý: „Nejspíš by to dopadlo tak, že by ji někde lapil a nechal ukamenovat. Myslím, že dusit se v kajutě vlastními parfémy je lepší varianta jejího osudu.“

Musela uznat, že má pravdu. Ale Orient se jí začal hnusit.

Poslední památkou, kterou navštívili, byl chrám Abú Simbel, tisíce let starý zázrak poblíž druhých Nilských kataraktů. Dvě svatyně, jedna monumentální a druhá poněkud skromnější, vytesané do skály na pravé straně Nilu, na všechny mocně zapůsobily. Dokonce víc, než zaprášené pyramidy a Sfinga, pyšně hledící přes davy návštěvníků kamsi do pouště.

Parník zakotvil na noc přímo pod svatyní. Pětadvacetimetrové sochy střežící vchod do velkého chrámu působily v měsíčním světle přímo velebně. „Tady by se dalo důstojně zemřít,“ vydechla omámeně Vilemína. Obrátila se k manželovi. „Jednou tě požádám, abys mě položil k nohám těch oblud a probodl mi hrudník.“

„Troufám si říct, že by to bylo nezákonné,“ odpověděl rozpačitě.

To bylo před dvěma dny. Tehdy ještě netušila, ke komu ji to úmorné harcování parníky a vlaky přivede.

Rudolf von Slatin je uvítal na verandě svého bungalovu, ověnčené modře kvetoucími svlačci. Přivítání bylo vřelé, jako by šlo o setkání blízkých přátel po letech odloučení. Ve skutečnosti se osobně vůbec neznali. Kníže sice teoretizoval o tom, že snad spolu kdysi sloužili v regimentu korunního prince Rudolfa, ale jistý si tím nebyl. Zatímco teď byl von Slatin jeden z nejmocnějších mužů v okruhu tisíce kilometrů, tehdy to byl jen talentovaný mladý muž, v jehož jméně ještě zdaleka nefigurovalo ono vznešené von.

„Vím jistě, že jako mladý absolvent obchodní akademie ve Vídni náš hostitel vyrazil do Káhiry, kde se stal prodavačem v německém knihkupectví. To ho ovšem v žádném případě neuspokojovalo,“ informoval kníže své společníky před večeří, kterou na jejich počest ve svém bungalovu Rudolf von Slatin uspořádal. „A tak se připojil se k výpravě, hledající nové obchodní příležitosti na jihu země. Na cestách jej představili generálu Gordonovi. Slatin ho nadchl svými schopnostmi a energií, takže mu nabídl, aby pracoval v jeho štábu. Slatin ale musel zpátky do vlasti, aby splnil svou vojenskou povinnost. A tehdy jsem ho snad krátce poznal. Mezitím se stal Gordon guvernérem Súdánu, tehdy již bobtnajícího mahdistickou vzpourou. Poslal Slatinovi dopis s žádostí, aby se stal jeho finančním inspektorem. Rakousko-uherská armáda udělala gesto a svého důstojníka uvolnila pro službu Britskému impériu. A tak Slatin, v té době teprve dvaadvacetiletý, zahájil svou velkolepou súdánskou kariéru.“

Zbytek von Slatinova příběhu byl všeobecně známý. Svého času vídeňské noviny o ničem jiném skoro nepsaly. Když se Súdánu zmocnili muslimští fanatici a Gordon byl zavražděn, Slatin skončil společně se stovkami dalších Evropanů, kteří včas neutekli, v okovech. O pár měsíců později naštěstí bláznivý vůdce povstání Mahdí zemřel na neštovice a jeho následovník, rozumnější chalífa Abdulláh, začal Slatina používat jako tlumočníka a později i rádce. Takhle uběhlo dalších deset let, než baronet Reginald Wingate, šéf britských tajných služeb v Egyptě, zorganizoval jeho útěk.

Slatin se okamžitě zapojil do příprav trestné výpravy, vedené generálem Kitchenerem. Když se pak Súdán opět dostal pod britskou správu, Slatin už byl miláčkem panovnických rodů v celé Evropě. Rakouský císař ho povýšil do šlechtického stavu, takže z Rudolfa Slatiny se stal rytíř von Slatin, britská královna Viktorie mu udělila hodnost brigádního generála a zahrnula ho osobní přízní. Jako generální inspektor se stal druhým nejmocnějším mužem v zemi hned po guvernérovi, kterým se stal Slatinův osvoboditel, sir Wingate.

Von Slatin zavedl své hosty do jídelny a rovnou ke stolu, v jehož středu trůnila obrovská hora tmavé kaše, kolem níž domorodý sluha pečlivě narovnal řadu syrových vajec. Bylo to nejoblíbenější jídlo v tomhle koutě světa, jemně mleté syrové buvolí maso s pepřem, cibulí, česnekem a solí.

„Když se do okořeněného masa ještě vmíchají vejce, vznikne hotový labužníkův sen,“ vysvětloval svým hostům. „Tohle jídlo se vám nikdy neomrzí. To mi věřte!“

„Ale je to přece všechno syrové,“ namítla Vilemína.

„Brzy zjistíte, že to vůbec není na závadu!“

Hned názorně předvedl, jak připravit lahodná sousta. Podal Vilemíně kopeček výsledné směsi, navršený na čerstvé topince. Opatrně okusila. Pak vynesla rozsudek: „Zdá se, že to jedovaté není. Nicméně trvám na tom, že toto jídlo je vhodné spíš pro kanibaly.“

Navzdory jejímu hodnocení se hora masa rychle zmenšovala. Několik přípitků červeným vínem uvolnilo atmosféru, poznamenanou únavou hostů. Von Slatin se ukázal jako vynikající vypravěč. Všechny pochopitelně nejvíc zajímaly jeho zážitky z mahdistického zajetí. Bylo znát, že všechno vypráví už nejméně po sté a že se nesnaží svůj příběh nijak dramatizovat. Stručně vylíčil smutný konec generála Gordona, jemuž proti své vůli musel být přítomen. „A pak nás všechny, co přežili děsivou vlnu násilí, převezli na druhý břeh Nilu, do Omdurmánu. Tam si totiž vzbouřenci zřídili hlavní stan. Nic jiného jim ostatně nezbývalo, protože Chartúm srovnali se zemí. Já měl to štěstí, že jsem tam strávil jen pár měsíců. Pak zemřel Mahdí, a jeho nástupce si mě vybral jako rádce. Přestěhovali mě do docela pohodlné chatrče nedaleko jeho paláce.“

„Ale i tak to muselo být hrozné,“ mínila Vilemína.

„Po pravdě řečeno, měl jsem exkluzivní postavení. S utrpením jiných zajatců se to vůbec nedalo srovnat. Že, Vincente?“

Všechny zraky se obrátily k průvodci. Rozhostilo se napjaté ticho. Prolomila ho, jak jinak, Vilemína.

„Vy jste snad byl také v mahdistickém zajetí, Vincente?“

„Byl.“

„A to je všechno, co nám k tomu řeknete?“

„V ohradě jsem byl také jen pár měsíců. Pak přišli Britové.“

„Ale jak jste se tam proboha dostal?“

„Zabloudil jsem na území mahdistů.“

„Zabloudil? To není zrovna dobrá vizitka pro průvodce.“

Von Slatin s uklidňujícím úsměvem prohlásil:

„Stalo se to skoro před deseti lety, a navíc v poušti, na hranicích s Egyptem. Tam zabloudí skoro každý, dokonce i místní lidé. Žádné záchytné body. Vy se budete pohybovat ve zcela jiné krajině, stále poblíž řeky.“

Vilemína chvíli mlčky pokyvovala hlavou.

„No, alespoň je náš drahý pan Vincent upřímný. Mohu vědět, jak jste se vy dva seznámili?“

Překvapilo ji, když spatřila na tváři generálního inspektora lehký ruměnec.

„Bylo to náhodné setkání. Ještě v Omdurmánu. Vincent hledal své dva spoluvězně a já se mu pokusil pomoci.“

„A našel je?“

Vilemína už se smířila s Vincentovou nemluvností, takže otázku směřovala k von Slatinovi.

„Nenašel. Dokonce ani mezi zemřelými. Ale byli to misionáři, takže se jich možná ujali jejich kolegové, kteří do Omdurmánu přišli s armádou.“ Obrátil se k Vincentovi: „Vlastně ani nevím, jestli jste po nich pátral ještě někdy později? Nebo je snad dokonce nalezl…“

Vincent jen zavrtěl hlavou. I on podobně jako von Slatin vypadal, že na tehdejší události nerad vzpomíná. Vilemíně to připadalo zvláštní, ale pak si uvědomila, že vlastně vůbec netuší, čím ti dva museli opravdu projít. Jaké hrůzy viděli na vlastní oči, kolik jejich přátel a známých zahynulo, kolik strachu zakusili. Není divu, že se k tomu jen neradi vrací.

„Zdál se mi spolehlivý. A také tak trochu ztracený,“ pokračoval von Slatin. „A tak jsem mu – i jako krajanovi – nabídl, aby mě doprovázel na pracovních cestách. Staral se o zásobování, domorodé služebnictvo a bezpečnost. První dva roky bylo cestování po provincii velkým rizikem, ale situace se rychle zlepšovala. Většina mahdistů byla pobita a ostatní Súdánce zajímalo především bezpečí a plný žaludek. Obojí dokázala nová britská správa zajistit mnohem lépe než blázniví dervišové. Musím říct, že naše inspekční cesty se stále více podobaly luxusním výletům. Jak civilizace vítězila nad divošstvím, ke slovu přicházela stále častěji diplomacie a úřednická rutina. Ani jeden z těchto oborů ovšem Vincenta nepřitahuje. Dokonce si troufám říct, že toho měl plné zuby a nemyslel na nic jiného, než jak se z toho vyvléknout.

Já si dlouho lámal hlavu, co s ním. Nakonec, jak už to tak bývá, pomohla náhoda. Jeden z mých aristokratických známých umíral touhu vlastnoručně zastřelit lva a obrátil se na mne telegraficky s dotazem, zda neznám spolehlivého průvodce. Ještě ten den jsem se Vincenta zeptal, zda se nechce stát loveckým průvodcem jednoho nesnesitelně cynického rytíře a s artritickými koleny.

On pochopitelně nevěděl, co si s nabídkou počít. Podsouval jsem mu názor, že by to byla příjemná změna po té úřednické otročině, kterou vykonává pro mě. Ten artritický rytíř navíc hodlal zaplnit svůj zámek vycpanými obludami všeho druhu a já o Vincentovi věděl, že je vynikající preparátor. Nakonec nabídku přijal. Jak jinak. Zákazník byl Vincentovými službami nadšený a další práce na sebe nedala dlouho čekat.“

„Takže vy umíte vyrábět zvířecí mumie,“ obrátila se Vilemína k průvodci. „Prozradíte nám, kde jste se to naučil?“

„Pracoval jsem v muzeu.“

„Kde?“

„V Berlíně.“

„A kde jste získal své střelecké dovednosti?“

„V císařské armádě.“

„Aha.“ Vilemína se zatvářila zklamaně. Tak banální odpověď nečekala. A Vincent, snad aby ji potěšil, po chvíli dodal: „Také jsem v mládí trochu pytlačil.“

Chartúmský Grandhotel poskytoval skoro stejné pohodlí jako ten káhirský, ale byly tu mnohem nižší stropy, takže pokaždé, když Dora procházela pod větrákem, bála se, aby jí jeho lopatky nenafackovaly. A to byla jen normálně narostlá. Co teprve takoví obři, jako je ten jejich místní průvodce? Ti se jistě musejí té obludě pod stropem uklánět.

S náručí plnou ošacení opatrně prošla kolem své podřimující paní. Chtěla využít klidné chvíle k tomu, aby uspořádala zavazadla, které domorodé služebnictvo jen tak halabala naházelo do všech možných koutů. Moc dobře věděla, že až se kněžna probere, může se dít cokoli. Prudké změny nálad paní Vilemíny byly mezi služebnictvem proslulé a obávané. Nicméně i tak převládal názor, že patří mezi ty lepší a uznalejší zaměstnavatele.

„Doro?“

Klidně dokončila pochůzku. Nejprve narovnala oblečení, které nesla, do skříně v ložnici, a pak se teprve ozvala. „Ano, Jasnosti? Dělám tu pořádek po těch musulmanech.“

„To děláš dobře. Ale mohla bys na chvíli sem?“

„Už běžím!“ Přiloudala se ke křeslu v salonu.

Kněžna zaujímala stejnou obscénní polohu jako předtím. Jenom měla široce otevřené oči, což nevěstilo nic dobrého. „Doro, poslyš.“

„Ano, Jasnosti.“

„Pamatuješ si tu ženskou?“

„Jakou ženskou.“

„Tu na nádraží. V Chrudimi.“

„Tak tu si vybavuju naprosto živě. To byla hrůza se vším všudy.“

„Věříš, že jsem si na to dneska vzpomněla?“

Dora pokrčila rameny. Neměla tušení, kam se bude rozhovor ubírat. Instinkty ji nabádaly ke krajní opatrnosti. Ale přesto vyhrkla: „To teda nevím proč. Tady je vedro k zalknutí a tam byla kosa, až z toho člověku padaly zuby.“

Kněžna si povzdechla. Několikrát mdle máchla vějířem. „Víš, co mi tam nesedí, Doro? Nikdo tu ženskou neviděl přicházet. Ani lokaj, který čekal u dveří kočáru a neměl nic jiného na práci, než hlídat, až se objevím ve dveřích. Ten by si jí přece všimnul. Zas tak malá nebyla.“

„Koukal po vtákách, milostpaní. To se tak při čekání dělává.“

Kněžna to vysvětlení odmítla lehkým pohybem prstů. „Jako kdyby spadla z nebe.“

„To teda určitě nespadla. Ta přilezla po svých.“

Právě pro tuhle zemitost měla Vilemína svoji komornou ráda. Dora byla žena, která nikdy neintrikovala a nekličkovala. Nejspíš i nelhala a nekradla. To byla skoro vzácná kombinace. A navíc měla příjemnou pravidelnou tvář bez bradavic a jiného zneklidňujícího svinstva, a také sílu skoro jako chlap.

„V každém případě byla zvláštní. Nemyslíš?“

„Potrhlá. To s tou zadnicí…“

„To bylo ubohé. Ale i tak…“

„Zapomeňte na ni. Byla to jen taková šaráda. Chtěla jen peníze. Nic víc.“

„Víš, co mi pak pošeptala?“

„Jak bych to mohla vědět.“

Kněžna se nadechla a vznešeně zadeklamovala: „Přijde muž a ten muž vám přinese štěstí, ale také smrt!“

Dora vyprskla smíchy. „Tohle vám řekla?“

„Přesně takhle. Jestli mě paměť neklame.“

„Tak to se máte na co těšit, Jasnosti. Jenom mějte na paměti, že to samý řekla už asi tisícovce lidí. Chlapům, že přijde žena, ženskejm, že přijde muž.“

„To mi je jasné, Doro. Taky jsem se tím nijak nermoutila. V mém životě byl, je a bude přece jediný muž.“

„Jeho Jasnost?“

„Kdo asi. A na tu věštbu to pasuje. Kníže mi přinesl štěstí a dá se očekávat, že spolu jednou zemřeme.“

„Tak vidíte, jak je to jednoduché.“

„Ale dneska mě napadlo něco jiného. Co když je tím mužem náš lovecký průvodce?“

Dora obrátila oči v sloup. Trochu také zčervenala, protože ji ten muž velice přitahoval a byla odhodlaná, pokud k tomu bude příležitost, užít si s ním pár hezkých chvilek. Teď to ovšem vypadalo, že se o něj bude přetahovat s vlastní paní. Což bylo víc než podivné, protože Vilemína byla proslulá svou naprostou věrností.

„Ten? Jak si tohle můžete myslet? To je bláznovství!“

„To máš pravdu. Je to šílené. Asi to vedro. Nicméně na pana Vincenta si musíme dávat dobrý pozor. Aby nám přinesl jen to štěstí.“

Dora se zavrtěla v bocích skoro jako nějaká malá holka. Sama se lekla, s jakou drzostí dodala: „No, já bych se zas tak nebála. Je to průvodce, tak by měl garantovat jen štěstí. Na tu smrt jste tu vy, s těma svejma loveckejma puškama.“

3

Druhý den už bylo vše připraveno k odjezdu. Vincent Hora pro expedici najal plavidlo, které bylo schopno plout mělčinami Modrého Nilu, aniž by na nich uvízlo. Parník měl ploché dno a byl poháněn kolesem, umístěným na zádi. V podpalubí se převáželo jen palivo na pohon lodi. Na otevřené spodní palubě byla kotelna, strojovna, lodní skladiště a kuchyně, a také kajuta pro strojníka. Horní paluba, postavená na železných sloupech, byla bydlištěm cestujících. Kajuty, koupelny a velká jídelna nabízely docela slušný luxus. Na střeše vpředu byla ještě kabina s kormidlem a signalizačním zařízením, ústícím do strojovny. U kormidla se střídali tři domorodí říční vlci, vynikající znalci všech zátočin, vírů a mělčin Modrého Nilu. Po obou stranách parníku byly připoutané vlečné čluny. Na těch se vezla naprostá většina vybavení výpravy, včetně krávy, jezdeckých koní a několika mezků a oslů.

Na výpravu Auerspergů, čítající pouze pět Evropanů, najal Vincent Hora dvacet domorodých sluhů. Vesměs to byli muži, jejichž služby využil již dříve. Kuchař Mohamed Al-Amín kvůli tomu, aby panstvo mělo k snídani čerstvé a křupavé pečivo, vstával už dlouho před rozbřeskem. Byl spolehlivý, tichý a vynalézavý. Menu v jeho podání bylo velice pestré. Polévky, mezi nimiž vynikala zejména ta z burských oříšků, pečené divoké kachny, husy nebo holubi, zvěřina na sto způsobů, ryby – díky Mohamedovi každý den přinesl alespoň jedno milé překvapení.

Vzhledem k tomu, že všichni zákazníci agentury pocházeli z nejvyšších společenských vrstev, bylo nutno zvláštní péči věnovat kultuře stolování. Pět domorodých sluhů se staralo, aby všechno stále zářilo čistotou. K obsluze v jídelně byli vyhrazeni dva snědí mladíci, oblečení v zářivě bílé galábii, přepásané širokým zeleným opaskem z vlny, vpředu ozdobeným žlutými písmeny V a H. Jejich uniformu doplňovaly červené střevíce, obvyklá obuv hotelového personálu v Egyptě. Na samém spodku žebříčku civilizovanosti pak stáli muži, kteří se starali o zvířata a o zastřelenou kořist. Nahrubo stáhli kůži a odřezali maso, potřebné k jídlu.

Na jednom z vlečných člunů byl vyhrazen prostor pro preparování úlovků. Pro Vincenta to bylo jedno z nejdůležitějších míst, protože na kvalitě zpracování trofejí závisela dobrá pověst jeho agentury. Kdo by si domů chtěl odvézt lví kůži plnou červů nebo lebku buvola, z níž do všech stran vane mrtvolný zápach?

Vyrazili na jih. Z rozsáhlých rákosin trčely keře ambag, jejichž větve byly do posledního místa obsazeny volavkami. Dál na břehu byl vidět les, nebo spíš džungle, s obrovskými stromy, z nichž visely spleti popínavých rostlin. Mezi houštinami rákosových stvolů se objevovaly důstojné postavy ibisů, jako vystřižených ze staroegyptských obrazů, kteří protivným kvákáním upozorňovali na přítomnost parníku. Všude postávali pelikání, husy, čápi marabu s obrovskými narůžovělými vaky pod zobákem, statní senegalští čápi, a také evropští čápi, kteří sem přiletěli zimovat. Nad řekou se vznášeli orli se sněhobílým hrdlem a náprsenkou, černými křídly a hnědým tělem, kteří vyluzovali překvapivě melodické a příjemné zvuky.

Na plážích rozsetých mezi rákosím se vyhřívali krokodýli s hlavami těsně u vody, aby se do ní mohli ihned vrhnout. Vedle nich pokojně nastavovali své objemné hřbety slunci obrovití hroši. Teplá voda řeky lákala ke koupeli, ale představa krokodýlích čelistí a těl, drcených jejich kuželovitými zuby, odrazovala i zkušené členy posádky parníku. Hosté ostatně měli k dispozici slušně vybavené koupelny. Posádka se musela spokojit s tím, že se na zadní palubě polévala vodou z kbelíku.

Tři sta kilometrů za Chartúmem, v holé, vykácené a dosti odpudivé krajině, se k expedici připojili domorodí lovci a stopaři. Šestice mužů, kteří tu nastoupili na loď, měla světlou plet, hladce vyholené lebky a řídké vousy. Pocházeli z kočovného arabského kmene Selím, který žil na západ od řeky. Jejich třímetrová kopí s dlouhou čepelí, používanou i jako nůž, vzbuzovala respekt. Oblečeni byli všichni stejně. V hrubých košilích napuštěných páchnoucím tukem, s chodidly chráněnými jednoduchými sandály a s obličeji svraštělými do stejného nejasného výrazu byli pro Evropany těžko rozpoznatelní.

Vilemíně se zdálo, že jsou to bytosti z úplně jiného světa. Hleděla na ně spíš jako na podivnou zvěř, divokou a možná i nebezpečnou. Komorná Dora její pocity sdílela: „Jestli se ke mně jeden z nich přiblíží, začnu řvát. Takoví špinavci! Proč tu proboha jsou?“

K bohatým lovištím zbývalo urazit ještě více než šest set kilometrů. Parník musel proplout kolem stále neprobádaného bludiště lagun, bažin, slepých ramen a rozlehlých houštin papyru, které se táhly po obou stranách řeky, kam až oko dohlédlo. I hlavní plavební kanál, nazývaný Sadd, byl občas zaneřáděný ostrůvky odtržených rákosin. Pokud se těmto nezdolným rostlinám podařilo zakořenit, okamžitě se rozrostly po celé šířce toku a musel nastoupit říční bagr, aby koryto zase uvolnil.

Vilemína se začala nudit. Jednoho úmorně vleklého dne proto přemluvila Vincenta Horu, aby nechal parník vplout do jedné z lagun, protože si zblízka chtěla prohlédnout papyrovou džungli.

Pomocné čluny musely být odpojeny a zakotveny na okraji hlavního řečiště. Parník pak pomalu vklouzl do laguny, z níž se vyklubalo rameno řeky, vedoucí do neznáma. Šestimetrové stonky papyru tvořily neprostupnou hradbu, ověšenou popínavými rostlinami všemožných barev a tvarů. V zákoutích houštin visely záclony sytě modrých, žlutých, červených i bílých květů. Všechno, i vzduch, tu připomínalo pařeniště. Ovšem gigantické, ohromné ve všech svých projevech.

„Není tohle úžasné, Franci?“ Kněžna Vilemína opřela hlavu o rameno svého muže. „Jako bychom se ocitli na jiné planetě.“

Kníže jen cosi zahučel. On ani posádka se na tom ponurém místě necítili příliš dobře. Zatímco na řece vál lehký osvěžující vánek, tady byl vzduch nehybný, horký, vlhký a prosycený hnilobnými plyny. Bahno kolem boků lodi se jimi téměř vařilo. Třešničkou na tomto pekelném dortu pak byly miliardy moskytů, kteří okamžitě zamířili na loď v naději, že proniknout moskytiérami a oděvy jejího osazenstva. Jediný, kdo tím vším nestrádal, byla zřejmě Vilemína. Elegantním pohybem zabila komára, který se pokoušel hodovat na jejím lokti.

„Takhle nějak si představuju počátek světa. Smrad, zmatek, šero. Není divu, že to, co z toho vzniklo, vzbuzuje takové pochybnosti,“ broukla okouzleně. Pohlédla na svého trpícího manžela. „Možná ale bude přece jen nejlepší odsud vycouvat, jak nejrychleji to ta naše kocábka dokáže.“

Po čtyřech dnech plavby se na západním břehu řeky za zmenšujícím se pásem rákosin konečně objevil les. A také zvěř. Obvyklí hroši a krokodýli, ale konečně také sloni, bělokrké antilopy, zebry, buvoli a žirafy. Spatřili i prvního lva. Stál na břehu a zvědavě pozoroval dýmající obludu, pomalu se šinoucí proti proudu řeky. Za normálních okolností by se stal snadným terčem střelby. Jenomže kníže s doktorem se tak dlouho předháněli ve zdvořilosti a vybízeli se navzájem k výstřelu, až lev důstojně odkráčel mimo dohled.

První opravdovou kořistí se stal až obrovský hroch, který v pravé poledne vyrazil k zakotvené lodi z úzkého pruhu rákosí. Kníže, který jediný měl v pohotovosti zbraň, zamířil a střelil těsně předtím, než se hroch potopil pod hladinu. Následovala chvilka napětí. Pak mohutné tělo zvířete nadzvedlo záď jednoho z vlečných člunů.

Jeho hranatá hlava se na okamžik vynořila, a to se mu stalo osudným. Kníže tentokrát střílel na jistotu. Hroch se převrátil a ukázal růžové břicho.

Personál lodi řval nadšením. V jejich představách už bylo zvíře rozřezáváno, pečeno a požíráno. Jenomže ještě než jásot utichl, hroch zmizel v hlubinách Nilu.

„Smůla,“ prohlásil kníže zklamaně. „Prokletá smůla. To je, jako když mi postřelený kamzík v Alpách spadne do propasti.“

„Nevěšte hlavu,“ utěšoval ho Vincent. Kývl ke skupince domorodých lovců, kteří napjatě pozorovali hladinu řeku. „Vidíte, jak se radují? Oni jsou si jistí, že se zase objeví.“

„Copak vidí pod vodu? Vždyť je kalná jako omáčka!“

„Vidí bublinky, víry, ptáky a hmyz. Naslouchají, větří. Jako divoká zvěř. My Evropané jsme vedle nich jako slepci.“

Mrtvola hrocha se skutečně vynořila asi dvě hodiny po setmění, jen pár desítek metrů od zakotveného parníku. Domorodí lovci, kteří v jasném měsíčním světle vodní hladinu pozorovali, k ní okamžitě vyrazili na loďce. Spolu s nimi se ke kořisti hnalo i pár krokodýlů. Ale to už na palubě stáli Evropané s připravenými kulovnicemi. Rozpoutala se kanonáda. K hrochovi tak přibyli i dva dvoumetroví krokodýli. „Velice uspokojivé,“ zhodnotil výsledek lovu kníže.

„Ještě byste měl ty své divochy přepočítat, Vincente.“ dodala Vilemína cynicky. „Bůhví, na co jsme v tom rozrušení mířili.“

Té noci se Dora vplížila do Vincentova pokoje. Shodila ze sebe noční košili, nadzvedla moskytiéru, která zakrývala postel a zcela nahá se k němu přitiskla.

Nevzpíral se. Dora byla dobře rostlá dívka, s širokými rameny a nevelkými pevnými ňadry. Měla příjemně hladkou kůži a voněla levandulí a touhou. „Nebudu se přece pelešit s těmi lovci černými jako bota,“ broukla, zatímco mu rukou rejdila ve spodkách.

„A co Fritz?“

„Ten? Ten má svoji kuběnu tam doma. Ta by mě zabila, až by to vyšlo najevo.“

„A vyšlo by to najevo?“

„Fritz je blbec. Sám by to vyžvanil.“

„Ale já mám také kuběnu.“

„Jo? A kdepak?“

„V Chartúmu.“

„Takže negerskou služku,“ zasyčela Dora skoro nenávistně. „Jako všichni tady. Takže mám odejít?“

„Opravdu musí s námi?“ Vilemínu už pohled na téměř holou zadnici domorodého lovce, který je vedl téměř neznatelnou stezkou v pětimetrových rákosinách, otravoval. Nebezpečně v ní bobtnal pocit, že jde o nějaký druh ponížení.

„Sami bychom je tak snadno nenašli, pokud vůbec,“ uklidňoval ji Vincent, který malý průvod za zázrakem zdejších pobřežních močálů uzavíral. Kníže a doktor Foltánek museli zůstat na lodi, protože početnější výprava by nadělala příliš velký rámus. Gentlemansky dali přednost Vilemíně a čekali, až na ně přijde řada.

„Doufám, že to bude stát za to.“

Vincent si neznatelně povzdechl. Vilemína byla první žena, která se účastnila lovecké výpravy pod jeho vedením, a on pomalu ale jistě dospíval k názoru, že bude poslední. Nad expedicí se téměř neustále vznášel přízrak hysterie a nesmyslných svárů. S muži to bylo mnohem jednodušší.

„Můžeme se vrátit.“

„To rozhodně ne!“

Dál se brodili v bahnité vodě. Vilemínina dlouhá sukně už se dávno změnila v těžký hadr. Ve vysokých botách jí hlasitě čvachtalo, ale přesto dál umanutě hopkala za domorodcem, zlehka se pohybujícím jen v sandálech a umouněné košili bez rukávů.

Konečně jim pokynul, ať se zastaví. Opatrně rozhrnul rákosové stvoly. Pohled, který se jim naskytl, opravdu stál za to. Dva ptáci s monumentálním zobákem podobným velrybářskému člunu pár metrů od nich nehybně číhali na kořist. Byli skoro vyšší než kněžna a připomínali sochy střežící vstup do staroegyptského chrámu.

„Tak tady je máte. Člunozubci.“

Jen mlčky přikývla. Přiložila k očím malý triedr, aby si mohla prohlédnout detaily. To bylo ale také vše, co si mohla dovolit. Člunozubce přísně chránily britské zákony. Na prahu nového století se koloniální mocnosti na speciální konferenci shodli na tom, že africkou zvěř je nutno ochraňovat a její lov regulovat, protože jinak bude během několika let vyhubena. Vývoz rohů, kůží, slonoviny a dalších trofejí byl omezen. Na územích spravovaných Británií se dohoda dodržovala nejpřísněji. Lovci tu potřebovali získat licenci, která je opravňovala k zastřelení určitého počtu zvěře. Všechny trofeje před vývozem z Afriky kontroloval zvláštní úřad, pověřený ochranou zvěře. Každý vlastník střelecké licence musel předložit seznam svých úlovků s přesnými údaji o místě, datu a detailního popisu úlovku. Výprava Auerspergů měla pochopitelně velkou střeleckou licenci, ale ani ta je neopravňovala k tomu, aby si domů odvezli člunozubce. Ti byli nedotknutelní. Dokonce ani místní domorodci, vytáhlí, mnohdy dvoumetroví muži s pavoučími končetinami a podivným zvykem stát jen na jedné noze jako nějaký plameňák, ho nelovili.

Dlouho čekali, jestli se ptáci nepohnou, aby do obrovského zobáku bleskově lapili nějakou rybu, žábu nebo jinou havěť.

„Není to podivné, takhle trávit život? Jako socha. Pak si zobnout, polknout, a zase nic,“ šeptla Vilemína po čtvrthodině marného čekání.

„Nic jiného neznají. Takže jim to divné nepřijde.“

„Ještě že jsou na to dva.“

„To není pravidlo. Mnohdy takhle stojí sami.“

Vilemína se pohnula, aby se k ptákům dostala blíž. Vincent jí zarazil.

„Nechoďte k nim. Pokud vás štípnou, bude to pěkná polízanice.“

„Je to horší, než od husy?“

„To si pište.“

Vysvětlil jí, že člunozubec má na okrajích zobáku drobné zoubky, aby mu kořist nemohla uniknout. Pokud štípne, potrhá kůži i maso. Nedá se to pořádně ošetřit a v parném podnebí je téměř jisté, že rána zhnisá.

„Jak to tak poslouchám, je to vlastně docela hnusné zvíře. Tak proč mi je ho tak líto?“

***

Cestou zpátky k lodi se Vilemína zavěsila na Vincentovu paži. Přičítal to zprvu její únavě, protože pohybovat se v tom naprosto nepraktickém oblečení, které měla na sobě, muselo být velice vysilující. Ale mýlil se. Potřebovala jen patřičnou blízkost, aby ho donutila k odpovědím na své otázky.

„Jak je to s vámi, Vincente?“

„Cítím se dobře.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„A jak tedy?“

„Máte rád ženy?“

Ztuhl v očekávání necudné nabídky. Pohledem zabloudil k domorodému lovci, jako by jej v prekérní situaci žádal o pomoc. „Nechápu, jak to myslíte.“

„Tak to budu muset být konkrétnější.“

Vincent odhadoval, jak dlouho ještě bude trvat, než dorazí k lodi. Vycházela mu dobrá půlhodina. Doba, během níž se může stát mnohé, včetně nenapravitelné katastrofy.

„Víte, Vincente, jsem žena,“ odmlčela se, aby tak potrhla význam toho jinak zbytečného prohlášení. „A protože jsem žena, nemohlo mi uniknout, že váš přítel Rudolf von Slatin má jisté zvláštnosti.“

Kdyby pomyslný kámen ze srdce vydával opravdový hluk, zaduněl by okolní kraj jako při zemětřesení. Vincent se rozesmál. „Rudolf von Slatin dává přednost mužům. To není žádné tajemství. A vy si myslíte…“

„Přesně tak. Jste také pederast, Vincente?“ Rozmáchlým gestem je obkroužila. „Jsme tu sami, protože toho vpředu nepočítám. Takže mi to můžete říct. A já přísahám, že to bude naše tajemství.“

„Tajemství? Ale já nemám žádné tajemství.“

„Tak to dokažte!“

4

1892

Doktor Ferdinand Anton Franz Karsch byl kurátorem Berlínského přírodopisného muzea a jedním z největších evropských odborníků na pavouky. Kromě toho byl pederast, což Vincent ve chvíli, kdy se s tímhle čtyřicetiletým důstojným a všeobecně váženým vědcem seznámil, vůbec netušil.

Pracoval tehdy v partě dělníků, která připravovala expozice v nové budově Národního muzea na Václavském náměstí. Stavba to byla velkolepá, zcela odpovídající svému významu, a stejně velkolepé měly být i instalace v jednotlivých sálech. Karsch přijel s několika kolegy z Berlína, aby obhlédl konkurenci a přispěl radami, o které ovšem, jak mohl Vincent soudit, nikdo nestál. Mezi pražskými vědci a jejich berlínskými hosty vládla nepochopitelná řevnivost. Tu a tam přerostla v otevřené konflikty, při nichž naštěstí létala jen slova. Po jedné takové verbální bitce Karsch uprchl do místnosti, v níž Vincent pracoval.

„Je to strašné. Strašné!“

Karschův výkřik byl adresován stropu. Vincenta si v rozrušení nevšiml a tak sebou zděšeně trhl, když slyšel na svůj povzdech odpověď:

„Mám to předělat?“

„Cože?“

Mladík, který se zčista jasna zhmotnil mezi hromadami prken a obrovskými tabulemi skla, které měly oddělovat publikum a exponáty, Karschovi připadal jako anděl. Vedle těch ďáblů s vousy až po pás, kteří si říkají profesoři, vypadal přímo kouzelně.

„To neplatilo na vás. Proklínal jsem pýchu svých zdejších vědeckých kolegů. Věřil byste, že zpochybnili můj katalog pavouků Vestfálska? Moji celoživotní práci?“

„Nic o pavoucích nevím.“

Karsch si zamnul plnovous, jehož velikost a hustota předčila brady většiny jeho protivníků. Mladík se zase sklonil k rozdělané práci. Karsch, ačkoliv už v místnosti neměl co pohledávat, stále zůstával. Civěl na Vincenta, na jeho hbité a silné ruce, které s naprostou přesností sesazovaly dřevěné součásti vitríny do výsledného tvaru.

„To je škoda,“ vykoktal po chvíli. „Tedy vlastně…“

Vincent se ohlédl.

„Co je škoda?“

„Že vás nezajímají pavouci. Protože kdyby vás zajímali…“ Karsch ztichl, protože se lekl toho, co hodlal vyslovit. Pak se ale nadechl a pokračoval: „Kdyby vás zajímali, i třeba jen maličko, měl bych pro vás slušně placenou práci v Berlíně.“

O tři týdny později už Karsch, celý zarudlý rozpaky, přijímal svého nového asistenta ve své berlínské pracovně. Ráno mu přišel telegram z Prahy a už v poledne tu ten mladík byl. Co se asi přihodilo, že se tak rychle rozhodl přijet?

Karsch kromě rozpaků cítil i strach, protože svým kolegům a nadřízeným v muzeu hodlal oznámit, že Vincent Hora je talentovaný student pražské univerzity, který se v berlínském svatostánku vědy rozhodl získat nové znalosti a praxi. Děsil se toho, aby někoho nenapadlo s tím polemizovat. Nikdo mu sice nemohl mluvit do toho, koho si vybere za asistenta, když veškeré náklady ponese on sám, nicméně bylo jisté, že nový asistent bude bedlivě pozorován, protože o totéž místo stálo mnoho studentů z celé Evropy. Co když vyjde najevo, že Vincent je jen obyčejný řemeslník? Co když se kolegové začnou pídit po skutečných motivech Karschova rozhodnutí?

Všechny jeho obavy se nakonec ukázaly jako liché. Vincent byl učenlivý, šikovný, spolehlivý, loajální a mlčenlivý. Zbývalo vyřešit jediný problém. Dát novému asistentovi najevo, jak hluboké k němu Karsch cítí sympatie.

Pomohl Vincentovi najít pokoj nedaleko muzea. A hned ho zavalil prací, aby spolu museli trávit co nejvíc času. Vincent se nevzpíral. Bez námitek trávil po Karschově boku dvanáct hodin denně. Společně třídili exponáty, nové přírůstky i ty, které vyprostili z beden ve skladu. Kurátor měl velkolepé plány. Hodlal do chaosu, který v přírodopisných sbírkách muzea panoval, vnést vědecký řád. Doposud se náplň vitrín řídila podobnými zákonitostmi jako všudypřítomné kabinety kuriozit. Hlavním účelem bylo návštěvníka ohromit, šokovat, mnohdy i podvést. Ale Karsch trval na tom, že v případě tak ctihodné instituce, jako je berlínské muzeum, musí jít především o vzdělání. „Nelze mísit hady s blanokřídlými a opy s veverkou jen proto, že spolu vyhlížejí malebně. Od toho jsou přece pouti a lunaparky,“ horlil a nervózně si přitom postrkoval brýle na nose. „Ještě že vás tu mám, Vincente.“

Z Vincenta se rychle stával plnohodnotný znalec přírodopisu. Naučil se preparovat mrtvé živočichy. A navíc dovedl opravit nebo úplně přestavět vitríny, aniž by potřeboval pomoc dalších řemeslníků. Rychle pochytil způsoby i mluvu prostředí vzdělanců.

A zatím Karsch šílel touhou, kterou se obával dát najevo. Pomáhal mu v tom mocný lehce nakadeřený plnovous, který zcela zahaloval obličejovou mimiku. Ústa v té záplavě naprosto zmizela. Když Karsch jedl, vypadalo to, jako by sousta jen odhazoval za jakousi oponu. Oči měl skryté za brýlemi, které měly sice tenké kovové obroučky, ale skla byla tak silná, že to připomínalo pohled do akvária. Těmito zábranami jeho stupňující se utrpení pronikalo jen v malých náznacích.

Mnohokrát spolu strávili večer v některé z berlínských restaurací. Jedné neděle se Karsch odvážil pozvat Vincenta i do tenisového klubu. Sám v tomto sportu nijak nevynikal, ale přesto si ho oblíbil. I tady se Vincent projevil jako velice učenlivý a talentovaný. Už při třetím mači svého dobrodince porazil.

Rok poté, co Vincent přijel do Berlína, zachvátila Karsche touha vydobýt si vědecké ostruhy přímo v terénu. Ze všech stran přicházely zprávy o nových živočišných druzích, objevených v doposud neprobádaných oblastech světa. A on by měl zůstat stranou?

Byl bohatý, velice bohatý, a tak to vlastně nebyl žádný problém. Vyrazil s Vincentem po boku na výzkumnou cestu po stopách teplomilných pavouků, která začala velmi romanticky na Maltě, pak pokračovala v libyjské poušti a končila v deltě Nilu. Berlínské muzejní sbírky se jejich zásluhou rozrostly o úctyhodné množství všemožných druhů hmyzu a plazů. Z Vincenta se stal obratný sběratel a lovec drobných i větších živočichů. Zdokonalil se v preparaci zvířecích mrtvol v polních podmínkách.

V Alexandrii, ve chvíli, kdy se měli nalodit na parník mířící do Terstu, se Karsch překvapivě rozhodl, že se vydají naopak po Nilu dál na jih. Možná doufal, že během dlouhé plavby na luxusním parníku dojde k prolomení posledních bariér mezi ním a Vincentem.

To už Vincent dávno věděl, jaké myšlenky se jeho dobrodinci honí v hlavě. Bylo mu Karsche líto, ale z představy nějakých intimností mezi dvěma muži se mu obracel žaludek. Copak to ten vědátor nevidí? Proč si proboha nevyhlédne někoho se stejnou letorou? Nedával zatím nic najevo, z části ze zdvořilosti, z části ze soucitu a vděčné úcty, kterou ke svému zaměstnavateli cítil. Ale bylo jasné, že katastrofa se blíží.

Došlo k tomu na konci plavby po Nilu. Při pohledu na divoce rozervané údolí mezi prvním a druhým nilským kataraktem, na malé kousky úrodné země rozseté po březích pečlivě obdělávaných temnými feláhy v bělostných galábiích, Karschova touha nalezla cestu ven. Stáli na levoboku a prohlíželi si domorodou osadu. Hliněné chatky měly ozdobně prolamované stěny, pole zářila bílými květy bobu a sady datlových palem smaragdovou zelení. K temným vodám Nilu se nakláněly obrovské koruny akácií. Nad těmito kousky pozemského ráje se tyčily holé skály, rejdiště mnoha odporných tvorů, z nichž někteří měli skončit ve sbírkách berlínského muzea.

„Víte, že mi nejste lhostejný, Vincente,“ šeptl Karsch. „Toto je nejkrajnější bod naší společné cesty. Je to symbol…“

Naštěstí neměl příležitost svou myšlenku dokončit. Z kajuty za nimi s hurónským řevem vyrazila dvojice britských mladíků. Navzdory časné hodině byli opilí tak, že téměř nedokázali stát. Pověsili se na Vincenta, přičemž bez skrupulí odstrčili zkoprnělého Karsche. V rytmu jakéhosi vojenského popěvku pak deklamovali: „To je divný. Ty a tenhle starej pederast? To je vážně divný!“

Bylo to surové, ale vlastně bezbolestné. Opilci vyřkli pravdu, kterou se zamilovaný vědec odmítal připustit. Vincent o nějaké sblížení nestojí a nikdy stát nebude.

O tři dny později se ve Vádí Halfě Vincent s Karschem rozloučil. Vincent zůstal ve městě s tím, že v okolních pouštích bude pátrat po unikátních projevech života. Své úlovky bude za dohodnutý honorář posílat Karschovi. Profesor se vrátil do Berlína. Nedával na sobě nic znát, ale ve skutečnosti byl na pokraji nervového zhroucení.

Vincent se při loučení propadal studem a trapností. To ještě netušil, že podobná historie se za pár let bude opakovat. Jen s tím rozdílem, že Rudolf von Slatin měl srdce mnohem odolnější a své touze nepropadal tak bláznivě.

5

„Nezapomeňte. Střela musí jít v pravém úhlu,“ šeptl Vincent, skrčený ve vysoké trávě za knížetem. Ještě než jeho slova dozněla, padla rána. Slon, mohutný samec s nádhernými kly, na okamžik strnul a pak se rozběhl směrem k místu, odkud se ozval výstřel. Dělilo je asi sto metrů. Kníže vyskočil, připraven k útěku. Vincent ho zadržel. „Stejně byste mu neutekl!“

Pokynul dvěma domorodým lovcům, kteří je doprovázeli. Ti okamžitě vyrazili přímo do dráhy rozzuřeného zvířete. S lehkostí gazely a pronikavými výkřiky pak upalovali pryč od bílých lovců. Slon se pustil za nimi. Vincent rozvážně zamířil na jeho bok. Tentokrát už musí rána najít srdce. V tak ohromném místě bylo třeba najít místo velikosti dlaně, a to přesně v průsečíku dvou linií, první určené zadní stranou přední nohy a druhé kořenem ocasu.

Ještě než se ale slon ocitl v místě, kde by ho mohl Vincent skolit, prudce změnil směr. Jako kdyby poznal, že ty dvě povykující bytosti jsou jenom maškaráda, zamířil znovu k místu, kde tušil skutečného nepřítele.

Rozzuřená masa se blížila s neuvěřitelnou rychlostí. Kníže se s heknutím a jasně slyšitelným lupnutím artritických kolen zvedl. Odhodil pušku a dal se na belhavý útěk. Vincent kdesi za sebou slyšel jekot Vilemíny, která se zbytkem výpravy zůstala na okraji lesa.

„Bože. To je konec! Franci… Střílejte někdo!“

Vzápětí Vincent ucítil, jak kolem něj prolétla kulka. Vilemína pálila na vzdálenost, která i při dobré mušce mohla slona jen ještě více podráždit. Ještě pravděpodobnější ale bylo, že kněžna skolí Vincenta, nebo dokonce vlastního manžela.

Vilemína si to naštěstí zřejmě uvědomila, protože další výstřel už se neozval. Slon už byl jen asi třicet metrů od něj. Vincent měl pár vteřin, aby se soustředil na kolmou ránu do kořene chobotu. Při čelním útoku slona nic jiného nezbývalo. Pak měl střelec ještě čas vyslat k nebi krátkou modlitbičku, aby kulka zasáhla mozek, protože pokud by tomu tak nebylo, slon by jen zatřepal hlavou, a pak by střelce rozdupal na krvavou kaši.

Vincent zatajil dech a vypálil. Slon klopýtl a pak se svalil. Půda se zachvěla jako při zemětřesení. Ochablý chobot pleskl o zem necelý metr před lovcem.

Ze všech stran se ozval vítězný řev. Ale nepatřil Vilemíně nebo knížeti. Ti jen s děsem v očích přihlíželi, jak se zpoza keřů a stromů vynořují temné postavy a jako mravenci se řítí k mrtvole slona. Byly jich snad stovky. Ženy s velkými proutěnými koši na hlavách, děti i muži vyzbrojení oštěpy.

Černý a velice vzrušený dav kolem padlého slona se stále zvětšoval. Vincentovi nezbývalo, než vylézt na jeho žebra a pažbou pušky odhánět odvážlivce, kteří se bez okolků pouštěli do porcování zvířete.

Dva domorodí průvodci, kteří slona měli odlákat, mu zdatně pomáhali. Zanedlouho obrannou linii posílil i kníže a pak i dalších deset členů výpravy. Vytvořili kolem úlovku kruh. Vincent zklidnělému zástupu černochů za pomoci několika slov místního nářečí a posunků vysvětlil, že většina masa a také tuk, kteří místní kmeny nade vše milovali, zůstane na místě. Dokonce pomocí křídy naznačil na kůži, co si odnesou bílí lovci a co zůstane pro místní.

Zdálo se, že všichni to pochopili. Většina mužů odešla. Ženy se posadily na prostranství kolem slona a hlasitě se dohadovaly, kolik jídla asi tak zvíře poskytne.

Vincentovi pomocníci se pustili do mnohahodinové dřiny s vysekáváním klů. Břicho slona se zatím nafouklo mrtvolným plynem. Nohy se zvedly do výšky, jako by se slon, už zbavený své největší chlouby, chystal překulit na záda. Vilemína té hrůzné činnosti odmítla přihlížet. Před odchodem ale neopomněla Vincentovi připomenout, že si kromě obligátních klů přeje i kůži ze hřbetu s charakteristickým rýhováním pro dekorativní účely a také sloní uši na zástěny a nohy pro výrobu podnožek.

Když byly všechny trofeje odřezány, konečně přišla řada na místní černochy. Vincent nechal odříznout jen kus masa kolem očí, nejjemnější a nejtučnější z celého zvířete. Zbytek byl pro Evropana příliš tuhý jako ostatně každé maso ze starých kusů zvěřiny. Vždyť ulovený slon byl dobře stoletý.

Společně s knížetem, doktorem Foltánkem, Fritzem a Dorou, která se nikoho neptala a prostě se na lov slona šla podívat, sledoval, jak místní muži čepelemi kopí, sundanými z násad, nejprve stáhli kůži. Pak všichni ustoupili a jeden z nich probodl nafouknuté břicho slona. Ozvala se rána jako z brokovnice a z otvoru vyrazil gejzír plynů a pronikavě čpící žlutozelené vody. Domorodci se opět vrhli do práce. Během chvíle vytahali z břišní dutiny střeva a obrovitý žaludek. Vnitřnosti byly naplněné vodu, průzračně čistou a podle Vincentových zkušeností vhodnou dokonce i k pití. Půda kolem mršiny se rychle proměnila v bažinu. To ale domorodcům nijak nevadilo. Těla dvou z nich už mizela opět v útrobách a dychtivě pátrala po nejvzácnějších kouscích sloního tuku v oblasti kolem srdce.

Ostatní mezitím rozřízli žaludek a jako malé děti se pomazávali jeho obsahem. V jejich představách měl totiž léčivou moc. Vzápětí se kázalo, že léčbu bude potřebovat zejména jeden z odvážlivců, kteří se vypravili do nitra mršiny. Omdlel, omámen zbytky mrtvolných plynů, a nebýt Vincenta, který podle ochablosti jeho dolních končetin poznal, že je zle, a poručil, ať nešťastníka rychle vytáhnou, nalezl by v mrtvole slona svůj hrob.

6

7

8