Jiří Křivánek

NA STRÁŽI MÍRU

Copyright © Jiří Křivánek, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7051-7

Věnováno ženám mého života

Evě, Haně a Anně

Motto

„Armádnímu životu vděčím dokonce za názory na lidskou povahu, jak bych ji rozhodně nebyl našel jinde než ve vojenském kabátě. Některé scény člověk objevuje pouze prostřednictvím znechucení, jež by bylo skutečně nesnesitelné, kdyby nás čest nenutila je snášet...“

Alfred Victor, hrabě de Vigny

Vážení čtenáři,

měl jsem to štěstí, nebo možná smůlu, že jsem strávil rok života na vojně. Vojna je pojem, který se dnes vytratil z povědomí mladých mužů. Už pro ně není strašákem, neboť byla jako povinnost zrušena, a mnohdy o ní nemají sebemenší představu. Pro nás, kteří jsme ji zažili, zůstává určitým mementem. Stala se životní zkušeností vybroušenou absurdností jejího tehdejšího pojetí. Zůstala v nás ve vzpomínkách se vším, co přinesla. Ať už to byla mazácká vojna, pakárna, šikana, buzerace, ideologické vymývání mozků, imperialistická hrozba nebo mimořádné události. Zanechala však i pozitivní stopy, protože nás naučila odříkání, smyslu pro pořádek, samostatnosti v rozhodování a vážit si slušných lidí.

Tato vzpomínková kniha vychází ze skutečných událostí, které se odehrály v době reálného socialismu u prvosledového útvaru v době, kdy byla mezinárodní situace mezi kapitalismem a socialismem vyhrocená na nejvyšší míru. S odstupem téměř čtyřiceti let bylo mým cílem podat alespoň trochu humornou formou svědectví o syrové realitě tehdejšího vojenského života tak, jak ho přinášela základní vojenská služba. Z jistých důvodů byla jména některých aktérů pozměněna, ale zase ne natolik, aby případní pamětníci nepoznali, o koho se jednalo.Je možné, že obsah bude místy vyznívat trochu naturalisticky, i díky užité vojenské mluvě a slovům bez příkras, ale kdyby tomu tak nebylo, ztratil by svoji autentičnost a vypovídací schopnost.

Věřím, že ti, kteří byli na vojně a zažili ji jako já, najdou v knize svoji životní paralelu. Těm, kteří ji neabsolvovali, nechť je svědectvím. Je na čtenáři samotném, jaký si o tehdejší základní vojenské službě udělá obrázek.

Čím to vše začalo
aneb Tluče bubeníček…

Nelze být vždy hrdinou, ale vždy lze zůstat člověkem.

Johann Wolfgang von Goethe

(německý básník, prozaik, dramatik a politik, 1749–1832)

Všichni určitě znáte populární dětskou říkanku: „Tluče bubeníček, tluče na buben a svolává hochy, hoši, pojďte ven!

Zahrajem si na vojáky, máme pušky a bodáky,

hola, hola hej, nikdo nemeškej!“

Kdo z nás dětí by si pomyslel, že jednou k této situaci dojde i bez našeho přičinění. Velmi často jsme si na hrázi Veského rybníka hráli na vojáky, válčili po vzoru sovětských hrdinů a prodírali se spletí vrb a křovinami s dřevěnými maketami pušek, někdy jen s pouhými klacky. Z jílu vydolovaného z rybniční hráze jsme podle obrázků z časopisů a novin, většinou z Obrany lidu, modelovali různou vojenskou techniku, především tanky. Ty jsme pak využívali k nevinným dětským hrám, i když se jednalo z našeho pohledu o urputné tankové bitvy. Hráz rybníka nám sloužila jako velký plastický stůl, představující válečné bojiště. Lezli jsme po ní po kolenou a postrkovali hliněné tanky, automobily, kanony a také letadla. Byli jsme ve věku, kdy si nikdo z nás ani zdaleka nepřipouštěl, že se někdy stane účastníkem podobné činnosti, která pro nás byla v té době hrou. Při každodenní cestě do školy jsme procházeli kolem pomníku padlým v 1. a 2. světové válce. Jako kluk jsem byl nesmírně pyšný, že mezi jmény padlých v první světové válce byl i babiččin bratr, tedy můj prastrýc. Padl na srbském bojišti u Jagodiny. Dodnes si pamatuji, že v dopise z rodinných archiválií, kterým byla rodina vyrozuměna o jeho smrti, stálo: „Zemřel hrdinskou smrtí v bitvě u Jagodiny, byv zastřelen strojní puškou do prsou.“ Lidé padlí v obou válkách požívali na vsi i po smrti velké úcty. Snad proto se řada z nás v určité fázi naší ontogeneze chtěla stát vojákem. Ne abychom zahynuli hrdinskou smrtí, ale proto, že to byl náš dětský sen a ve vojácích jsme viděli vzor. Byl konec 60. let 20. století a doba byla poznamenaná přítomností sovětských vojsk. Měli jsme vojenský výcvikový prostor za humny a právě zde byla od srpna roku 1968 dislokována sovětská vojska. Postupem času, jak se situace uklidňovala, se sovětští vojáci a jejich technika stali předmětem našeho zájmu. Každou chvíli stál nějaký obrněnec či automobil ve vsi, zpravidla před hospodou nebo na křižovatce. Občas jsme sedli na kola a jeli za nimi do lesa. S vojáky jsme za ovoce a zeleninu směňovali vše, co nám byli ochotni dát.

Obecnice – pomník padlým ve světových válkách

Jednalo se o odznaky, části výstroje nebo bonbony, cigarety a konzervy. Jediné, co nikdy nedali, byla hvězda z lodičky a bodák. A tak se v našich kapsách ocitlo všechno možné, od radiosoučástek až po náboje. Náctiletá děvčata měla tehdy velký zájem o hedvábné padáky, z nichž bylo možné ušít jemnou a průhlednou halenku. Je jasné, že naši rodiče nám zakazovali stýkat se s vojáky, zvláště poté, co jednoho dne došlo na návsi u kostela k tragické nehodě. Tehdy sovětský obrněný transportér srazil dva místní občany na motorce. Jeden z nich poté v nemocnici zemřel. Snaha rodičů však byla marná. Postupně jsme si na přítomnost sovětských vojsk jaksi zvykli. Vojska, která byla rozmístěna provizorně v lese, byla postupně odsunuta a dislokována v kasárnách či ubikacích ve větších městech. Počátkem 70. let začalo ideově utuhovat a všichni, včetně nás dětí, byli politicky masírováni. Jednou z preferovaných vlastností socialistického člověka, kterým jsme se měli stát, bylo vlastenectví a národní hrdost. Hrdost nad skutečností, že jsme příslušníky socialistického tábora v čele se Sovětským svazem, vzorem všech vzorů. Jako děti jsme řadu věcí nechápali, a když se hovořilo o hrdinech, tak jsme v tom měli trochu zmatek. Na jedné straně hrdinové z války, jako byl Meresjev, Koševoj, Kosmoděmjanská, Timur a jeho parta, a na druhé straně Vinnetou a Old Shatterhand nebo hrdinové z amerických westernů. Mohli jsme si vybrat. Faktem zůstává, že nikdo z nás v té době nesbíral portréty válečných hrdinů nebo hrdinů socialistické práce, ale fotografie hrdinů filmových.

Jak se říká: „Ohýbej stromek, dokud je mladý.“ A tak to bylo i s námi. V hodinách výchovy k vlastenectví a uvědomělosti nám promítali v kině angažované filmy a filmy o válce sovětské produkce.

Vzpomínám si na jeden z filmů, který jsem viděl znovu již jako dospělý – válečný film „… a jitra jsou zde tichá“. Myslím si, že to tehdy byl film, který na nás, děti školou povinné, velmi zapůsobil. Nejenomže se tak trochu vymykal z ustálené koncepce sovětských válečných filmů, ale hlavně je v něm poměrně velký počet nahých scén. To pedagogové zjistili až během filmu a nevěděli, jak s tím naložit. Ale protože o promítání filmů rozhodli na vyšších školských místech, zůstali nakonec v klidu. Našly se i prudérní učitelky, které chtěly produkci přerušit, ale nakonec byly zřejmě v menšině, a tak nám byla nabídnuta filmová krása nahého ženského těla, kterou jeden ze starších žáků komentoval větou: „Ty vole, kozy!“ Další věc, která kantory zaskočila, byla stopáž filmu, neboť trval víc jak tři hodiny. Dlužno říct, že při filmech nebyl většinou klid, ale při tomto promítání by bylo slyšet spadnout špendlík. Všichni jsme zírali s otevřenými ústy. Působivý byl už jen zpěv písně Kaťuša. Závěr filmu narušil jeden ze žáků, který byl vo rok starší. Jmenoval se Tonda a již v takto mladém věku byl „expertem“ na vše, co bouchalo. Dokázal si vyrobit třaskavé věci a jejich explozemi nás přivádět v úžas. Právě neplánovaná iniciace čehosi způsobila, že promítání bylo předčasně ukončeno. Zvukový efekt téměř zapadl do děje filmu, ale kouř a zápach už tam moc nepatřil. V kinosálu nastal zmatek a některá z učitelek začala hystericky křičet. Tonda vyběhl ven se spálenou nohou a propálenými kalhotami. Učitelky se snažily odvést nás co nejrychleji ze sálu, ale právě tehdy se ukázalo, jak nevhodný a doslova nefunkční je únikový východ. Tlačili jsme se v úzké, spoře osvětlené uličce, neboť se zde potkávaly dva proudy žáků, každý z jedné strany hlediště. O konec filmu jsme tehdy kvůli Tondovi přišli, takže jsem si na jeho zhlédnutí musel počkat až do dospělosti.

Bunkr na Jordánu – cíl našich výprav

Film s takovými scénami byl pro nás školáky do té doby něčím neskutečným, protože vidět nahé ženské tělo v plné kráse, to se nepoštěstilo každý den. O to víc bylo překvapivé, že nám jej promítli. Vzpomínám si, jak se ve škole řešily návrhy na snížený stupeň známky z chování za to, že jsme navštívili promítání historického filmu Kleopatra nebo někteří, kteří již vypadali dospěle, filmu Angelika. Bylo to hlavně kvůli propagandě, to je zcela zjevné.

Na filmu ještě bylo zajímavé, že základní válečný děj byl zobrazen černobíle, retrospektivní vzpomínky a poválečný epilog celého snímku byl natočen barevně. Tato stylizace výtvarně dotváří a výrazně podtrhuje celkovou ponurost i smutek celého příběhu. Myslím, že na rok vzniku a dobu tuhé vlády brežněvovské kliky je film docela apolitický. Člověk by řekl, že i mnohé americké filmy jsou daleko víc propagandistické a skrytě ideologické, aniž by se to žádalo. Vlastenectví a oddanost Matičce Rusi z filmu doslova čiší, ale nic to nemění na skutečnosti, že se jedná o krásný, poetický film, kdy skutečně získáme až emotivní vztah k hlavním hrdinkám a jejich osudu. Taky pěkná severská krajina hraje dost důležitou roli. Nevím, jestli jsem někdy viděl v nějakém filmu nahuštěno tolik přirozené ženské krásy, ale ženský element do válečného filmu dokážou dostat takovýmto způsobem asi jen Rusové. To by v Hollywoodu prostě nedali!

Filmová představení nebyla jediným prostředkem, kterým režim působil na mladou generaci. Na naší škole se velmi často využívalo besed s přímými účastníky války nebo odboje. Nevím, zda to bylo štěstí či výhoda, že jsme ve vsi měli takovéto občany. Jedním z nich byl Stěpan, který pocházel z Podkarpatské Rusi a do vsi se přiženil po válce. Prošel s Československým armádním sborem z Buzuluku až do Prahy, jak ve své knize psal Ludvík Svoboda. Měl celou řadu válečných historek, které jsme hltali. O některých z nich jsem s odstupem času začal pochybovat nejenom já.

Jeho vyprávění bylo vždy velmi emocionální a vypadalo to, jako by své příběhy prožíval znovu a znovu. Jejich obsah byl stále stejný a za školní docházku jsme je už znali nazpaměť. Přestože již žil dlouhou dobu v Čechách, byl jeho jazykový projev velmi specifický, měl zvláštní intonaci i dikci, což občas působilo komicky stejně jako některé jeho výrazy. V bojích byl zraněný několikrát, což nám pokaždé dokazoval. Vrcholem jeho vystoupení vždy bylo ukazování jizev, zarostlých střepin, a to prakticky na všech částech těla, přičemž se pokaždé částečně vysvlékl. Jeho vystoupení se konala při všech možných příležitostech, dokonce i při výročí Vítězného února, s kterým válka neměla nic společného.

Častokrát bylo jeho vystoupení spojené s agitací mezi staršími žáky, aby se vydali na vojenskou dráhu a stali se vojáky z povolání. Za tímto účelem zde byli občas přítomni zástupci okresní vojenské správy v Příbrami, kteří zájemcům rozdávali informační a propagační letáky a v období, kdy se žáci devátých tříd rozhodovali o své další dráze, také dotazníky. Masírovali jejich myšlení všelijakými sliby a výhodami, které na vojně jsou, ale většinou se nesetkali s příliš velkým zájmem. Pokud je mi známo, za celou moji školní docházku se jim podařilo získat jen dva lidi, a to ještě ty, kteří měli sami zájem o studium na vojenské škole. Historizující vyprávění Stěpana tak zpravidla přešlo v novodobé harašení zbraněmi a obhajování nutnosti armády, pevně stojící na stráži míru a chránící naši západní hranici před zlými a záškodnickými imperialisty a zlořády. Po skončení svého vystoupení se Stěpan většinou odebral do místní hospody, kde si přivodil řádnou opici, až mu nestačila obecní cesta.

Druhou zajímavou figurkou, která nikdy nechyběla na obdobných akcích, byla žena jménem Eliška. Její život byl poznamenaný tím, že několik let strávila za odbojovou činnost v koncentračním táboře Ravensbrück. Je jisté, že si své vytrpěla a z tohoto pohledu bylo třeba si jí vážit. Zatímco většina lidí, kteří prošli stejným peklem, se zpravidla uzavřela a nechtěla o tom moc mluvit, Eliška byla naprostý opak. Vyprávěla a vyprávěla, a co víc, neustále dávala všem na odiv své předloktí, kde měla vytetované číslo. Aby to každý viděl, nosila krátké rukávy, a to i v zimě. A protože se několikrát v roce, rok co rok, opakovalo stejné divadlo, stala se mezi žáky cílem posměchu. Někteří si její číslo opsali a vyryli propiskou do stejných míst na předloktí, ostatní si je vymysleli. Samozřejmě tento počin neušel pozorným očím jednoho z kantorů a problém byl na světě. Několik žáků se pak muselo zpovídat v ředitelně a paní Elišce se osobně omluvit.

Jak jsme zhatili mezinárodní vojenské cvičení

Skvělí jsou vždy hrdinové, které nikdo nezná.

Stefan Zweig

(rakouský prozaik, 1881–1941)

Ve vsi byla ještě jedna osoba, která působila na mládež z vojenského hlediska. Shodou okolností to byl otec mé spolužačky, který byl zaměstnán na Okresním národním výboru v Příbrami jako pracovník pro civilní obranu. U nás na vsi mu nic neušlo, protože bydlel na návsi. Měl tak trochu pověst drába a nahrazoval takzvaný šedý mor u nás na vsi. Pamětníci určitě vědí, že „šedý mor“ byla lidová přezdívka Městské inspekce veřejného pořádku, jež vznikla podle jejích šedých uniforem. Města si ji zřizovala ke kontrole místních záležitostí veřejného pořádku zhruba od roku 1964. Do jisté míry šlo o předchůdce obecní policie, ovšem s tím, že pracovníci útvaru – úředníci veřejné správy – nebyli ozbrojení a nebyli vybaveni pravomocemi typickými pro policejní sbory.

Vojenský výcvikový prostor za humny byl pro nás velkým lákadlem. Přestože se do prostoru smělo pouze na povolení, bylo zcela běžné, že místní občané tam chodili i bez něj. I pro nás děti byl cílem častých výprav za dobrodružstvím. Jak jsem se již zmínil, chodili jsme za sovětskými vojáky, ale též za vojáky, kteří sloužili ve vojenském táboře za rybníkem Octárnou. Armáda hrála již od zřízení vojenského prostoru důležitou roli v životě vesnice. Není žádným tajemstvím, že každá třetí dívka si vzala za manžela vojáka, který zde sloužil. Některým se to povedlo, některým ne. Byly i takové, které to braly spíš jako zpestření svého intimního života, což mnoha vojákům vyhovovalo. Jedna z nich si dokonce vysloužila díky této činnosti, neslučující se s morálním kodexem socialistického občana, přezdívku „vojenská matrace“.

Naše kroky vedly i do cílových ploch, kde jsme zkoumali všechno možné – krátery po dělostřeleckých granátech, střepiny, zbytky raket a munice. Domů jsme si odnášeli spojařský materiál a vše, co by se nám k něčemu mohlo hodit a o čem jsme usoudili, že už vojáci nebudou potřebovat. Velkým hitem byly výbušky nebo dýmovnice, které bylo možné odpálit plochou čtyřapůlvoltovou baterií. Ale abych nepředbíhal v ději.

Jednoho letního dne ráno jsem od matky obdržel celých třicet korun československých, abych si došel do prodejny obuvi koupit boty. Obchod zde byl od dob Bati a také se tu říkalo „UBati“ nebo jen „Baťovna“. Prodávaly se zde jak boty, tak látky, oděvy i galanterní zboží. Takovou prodejnu už dnes na žádné vsi nenajdete. Byla to pro místní občany obrovská výhoda, protože se pro boty nemuselo až do Příbrami vzdálené čtyři kilometry. Obyčejně jsem všude jezdil na kole, ale co čert nechtěl, den předtím mi u místní hospody, kam jsem jel pro limonády, na něj paní hostinská při couvání najela a ohnula mi rameno šlapky. Kolo, které hrálo v životě kluka na vesnici obrovskou roli, bylo náhle nepojízdné. Vydal jsem se tedy pěšky na nákup tzv. polokecek, které byly právě v módě. Kdo tehdy neměl bílou plátěnou sportovní obuv se třemi šikmými černými proužky na boku a litou černobílou podrážkou, jako by nebyl.

Když jsem přicházel k Baťovně, všiml jsem si v protisměru nezvyklé kolony. Vpředu jely dvě policejní modrobílé Volhy, za nimi rozložité černé auto Čajka s československou a ruskou vlaječkou na blatnících. Za ní pak ještě několik vozů Tatra 603. Kolona jela pomalu a směřovala do vojenského prostoru. Když mě míjela, stačil jsem si všimnout, že uvnitř na zadním sedadle sedí oprýmkovaný voják v uniformě, jejíž přední strana byla celá pokryta vyznamenáními. Až později jsem se dozvěděl, že to byl maršál Jakubovskij, tehdejší vrchní velitel Varšavské smlouvy.

Brda

Koupil jsem si boty, které pro mě měla prodavačka již připravené, a rychle jsem upaloval zpět, abych všechno ještě za tepla sdělil svým vrstevníkům. Na vsi bylo tehdy zcela běžné, že klukovské party, kterých zde bylo několik, byly věkově hodně diferencované. Nejmladší chodili do druhé třídy a nejstarší třeba prvním rokem do učení nebo na střední školu. Jakmile se kluci z party dověděli, že se něco v prostoru chystá, nejstarší z nich hned vymysleli plán. Netrvalo dlouho a už jsme byli na cestě k cílové ploše Brda. Nepozorovaně jsme se dostali až k jejímu okraji, kde začínal požární pás.

Naši pozornost okamžitě upoutaly terče symbolizující vojenskou techniku, na které se střílelo přímou palbou z palebného postavení v půli cílové plochy. Jejich rám byl vyrobený z armovacího železa a byly potažené hrubou pytlovinou, která byla natřena na bílo nebo okrovou barvou. Některé terče byly v barvě khaki nebo černé. Po stranách měly terče železná oka, nasazená na čepy. Rám nebyl vyvážený, takže za normálních okolností byl v kolmé poloze. Všechny terče ale byly připraveny ve vodorovné poloze a uchyceny drátem přes výbušku k zemi. Pokud byly terče ve vodorovné poloze, nebyly vidět. Jakmile byla rádiově odpálena výbuška, přerušil se drát a terč se postavil. Současně s tím se ještě aktivovaly, zřejmě pro zvýraznění, dýmovnice.

Pak následovala palba na terče, které se postupně stavěly. Podél požárního pásu jezdil neustále gazík, takže jsme se nemohli k terčům dostat. Asi po půlhodině odjel a my jsme měli pár minut. Proplazili jsme se borůvčím a hasivkou až k terčům a výbušky, které byly umístěny v jakýchsi očíslovaných litinových pouzdrech, jsme vyřezali a dráty svázali. Totéž jsme udělali s dýmovnicemi. Jirka, jeden z chlapců, byl radioamatér, a když objevil opancéřovanou kovovou bednu, v níž byl patrně rádiový mechanismus odpalování, odmontoval z ní anténu. Nepodařilo se nám obejít všechny terče, protože byly na relativně velké ploše a patrně by si nás i někdo všiml. Ale i tak byl lup velkolepý. Měli jsme víc jak dvacet výbušek a asi deset velkých dýmovnic. Nepozorovaně jsme opustili cílovou plochu a mazali k domovu. Ještě cestou jsme si vše rovným dílem rozdělili. Každý z nás využil výbušky po svém. Já jsem je zahrabal na půdě pod seno, v domnění, že je tam nikdo nenajde. Jaké bylo moje překvapení, když je jednou táta přinesl společně se senem pro králíky. Tímto jsem o část z nich přišel. Skončily v rybníku pod naším barákem. Nějaké výbušky jsem sice měl, ale stále jsem měl strach je vyzkoušet.

Výbuška

To ostatní kluci byli daleko činorodější. S pravidelnou přesností je házeli do dřevěné latríny na Pahorku, kde v té době začaly vyrůstat první chaty Pražáků. Pražáci prominou, ale místním byli trnem v oku a nikdo je tu nechtěl. Bylo vidět, že tehdejší předseda MNV jim jde na ruku, neboť první chatu začali stavět právě jeho příbuzní. Když jsme tam dřív jako kluci chodili, stále nás někdo vyháněl. Jednou proto, že je tam bažantnice, jindy, že plouháme trávu na soukromých loukách. Nakonec i proto, že se zde randilo nebo sem chodila školka na vycházky. Byla to zkrátka taková klidová zóna. No, a jakmile se zde začalo stavět, začali lidé „přistěhovalcům“ dělat to nejhorší. Zvyky dospělých se přenášely na děti a ty se k nim chovaly stejně. Kluci dřevěnou kadibudku odpálili, Pražáci znovu postavili. Odpálili, postavili, a tak to šlo stále dokola. Když došla munice, alespoň jim hřebíky zatloukli dveře nebo pomazali vším možným včetně exkrementů. Taková byla doba.

Ve vsi bylo pár klukovských part. Občas docházelo k nějakým nesvárům a bojůvkám, ale většinou vládl mír. Každá parta měla trochu jiné zaměření, co se týká činnosti. V některé se víc sportovalo, v jiné víc rybařilo nebo hrálo na vojáky, zloděje a četníky. V některých partách byla kupodivu i děvčata, a tak na pořad dne občas přišla i hra „na doktory“. Každá parta měla svůj název, většinou odvozený od místní části obce. A tak tu byly Nové Chalupy, Brůdek, Německé, Kout a Sušárna.

Pak zde byly ještě dvě party, v nichž byli ti, které nikdo z nějakých důvodů nechtěl. Dalo by se říct, takoví „vyděděnci“. Většinou v nich byli i ti největší sígři, zpravidla bráchové. Jedné skupině se říkalo podle příjmení Kovaříci, druhé Čudlové. Klukovský život s nimi probíhal v neustálých konfliktech. Oblíbené byly výpravy proti Čudlům. Výsledkem bylo většinou to, že jsme se poprali, rozbourali jim bunkr, vypustili duše kol a sebrali ventilky a pak čekali na odvetu, která na sebe zpravidla nenechala dlouho čekat. Čudlové vždy doma žalovali, a tak jsem míval občas problém, neboť jejich máma pracovala s tou mou v lese. Proto měla moje máma všechno z první ruky. Pak jsem se musel zpovídat ze svých hříchů a nezřídka to skončilo nějakým trestem.

Já sám jsem patřil do party Sušárny. I zde byli kluci, kteří měli punc lotříků. Zvlášť tři bratři – Standa, Jirka a Zdeněk. Právě Jirka byl vyhlášený lotr a nezřídka se mu na vysvědčení objevila trojka z chování. Právě on byl příčinou rozsáhlého vyšetřování ve škole.

Jednoho nedělního odpoledne jsme hráli čáru u křížku, který se nachází vedle kostela. Čára byla tehdy poměrně oblíbená hra, i když ji učitelé neviděli příliš rádi, protože se hrála o peníze. Křídou nebo jen v písku se nakreslila čára. Hráči postupně házeli z určené vzdálenosti směrem k čáře. Cílem bylo hodit minci co nejblíže, ne však za ní. Jestliže se mince čáry alespoň částí dotýkala, nemohla být považována za minci za čárou. Hra sloužila hlavně k ukrácení dlouhé chvíle a hrála se na předem dohodnutý počet vítězství nebo nejvíce vítězství v určeném čase. Často se však hrála především o peníze. Vyhodnocení hry probíhalo tak, že hráč, který vyhrál, získal všechny mince za čárou. Mince před čárou sesbíral, vyhodil do vzduchu a vzal si všechny, které skončily lícovou stranou navrch. (Volbu strany bylo možné nechat na hráči.) Pak totéž provedl druhý hráč v pořadí a následně další do konečného rozebrání mincí. My jsme tehdy při ní vydrželi až do večera.

Místo, kde jsme hrávali „čáru“

V té době se objevil Jirka a v ruce třímal velkou dýmovnici. „Je to ale aušuš,“ prohlásil. „Nemá šňůrku k zapalování a sirkou to zapálit nejde.“

Jeden z kamarádů obratem vymyslel řešení. Doběhl totiž domů pro vánoční prskavku. Jirka ji zapálil a vstrčil do úzkého otvoru v dýmovnici. Ta se rozhořela a hustý oranžový kouř rychle zaplnil celou náves. Nebylo vidět na krok. Dokonce i autobus musel zastavit, aby se někde v kouři nesrazil s protijedoucím vozidlem. Ve večerním chladném vzduchu se kouř držel nízko nad zemí a nechtěl se rozptýlit.

Co však bylo horší, vnikl do otevřených oken pracovníka civilní obrany. Ten hned začal konat. Dým se valil z dýmovnice a my jsme začali utíkat, aby nás nikdo nezpozoroval. Pozdě. „Lotři, syčáci, počkejte, až vás dostanu, prdel vám rozsekám. Připravte se na ten tanec, já vám ukážu!“ Dýmovnici se snažil polít vodou z kbelíku, ale marně. Vyhořela celá. Smradu bylo všude jako v Cařihradu. Z bezpečné vzdálenosti jsme pozorovali, jak se snaží řídit dopravu. V teplákách pobíhal z jedné strany křižovatky na druhou, protože skrz dým nebylo vidět a on nevěděl, zda je z druhé strany auto či ne. Trvalo dost dlouho, než se dým rozplynul.

My jsme byli schovaní pod mostem u hospody a řešili, co asi nastane zítra ve škole. „To asi bude cajmrsk,“ řekl Jirka a všichni jsme mu to mlčky odkývali. Spoléhali jsme se na to, že nás u dýmovnice nikdo neviděl. Proti nám hrála skutečnost, že jsme předtím u křížku hráli čáru. Následující den jsem stejně jako ostatní vyrazil s obavami do školy. Po příchodu nic nenasvědčovalo, že by se mělo dít něco zvláštního. Ovšem ihned po zvonění, jakmile naše třídní začala při hodině češtiny diktovat pravopisný diktát, se rozezněl školní rozhlas. Ředitel školy četl seznam žáků, kteří se mají okamžitě dostavit do ředitelny. Příjmení za příjmením. Připadalo mi to, jako když za heydrichiády četli v rozhlase jména popravených. Mé jméno zaznělo asi jako páté v pořadí. Polil mě pot. Tak, a teď to přijde, říkal jsem si v duchu.

Na chodbě před ředitelnou se nás sešlo asi deset, prakticky ze všech ročníků druhého stupně školy. Po chvíli se otevřely dveře a zástupce ředitele školy nás začal jednoho po druhém volat dovnitř. Po otevření dveří jsem zahlédl pracovníka civilní obrany a ještě jednoho uniformovaného důstojníka. Před nimi na stole byla na novinách vyhořelá dýmovnice. Z přítomnosti neznámého důstojníka mi bylo jasné, že si večerní událost dal do souvislosti s ukradenými dýmovnicemi a výbuškami při spojeneckém cvičení. Oba důstojníci se nás vyptávali, zkoušeli různé fígle, abychom se podřekli, ředitel hrozil důtkami a sníženou známkou z chování. Řekl, že tento ohavný čin hraničí s diverzantstvím a je příčinou mezinárodní ostudy při ukázkách dělostřeleckých střeleb. Hřímal, že ten, kdo ukradl imitační prostředky a rádiovou anténu z terčů, způsobil, že se vojákům při střelbách nepostaví a z toho důvodu nemohou střílet. Až s odstupem času jsem si uvědomil, jak to znělo humorně. Nevím, co tomu říkal maršál Jakubovskij, ale jisté je, že to byl zřejmě pořádný trapas, který musel někdo vysvětlovat a nést za něj odpovědnost. To bylo jediné, co nás mrzelo.

Dodnes nevím, jak se to stalo, ale nikdo z nás se k ničemu nepřiznal, nikdo se nepodřekl ani nesváděl vinu na někoho jiného. Jak se říká, dokázali jsme „držet basu“. Nic nám tehdy nedokázali, jen to, že jsme tam v inkriminovanou dobu hráli čáru, která jako hazardní hra nebyla hodná slušně vychovaných žáků místní školy. Do ředitelny si pozvali jen ty z nás, na které si vzpomněl člověk, který krátce předtím šel do kostela natahovat hodiny. Jmenoval se Vilém a patřil do rodiny pracovníka pro civilní obranu.

Dlužno říct, že onen obecní dráb se staral o vojenskou problematiku, ale sám jí také trpěl. Jeho dům stál těsně vedle křižovatky, z níž odbočovala silnice do vojenského prostoru. Tehdy bylo zvykem, že vojenská technika včetně tanků jezdila po ose. Při odbočování, zvláště v zimě, kdy bylo náledí, mu občas urvala kus zděné garáže, nebo dokonce vrazila lauf tanku do ložnice. Myslím si, že vzhledem ke svým postojům to snášel statečně.

Schopen. Odveden!

Soudruzi, vzpomeňte si na mne. Až vypukne třetí světová válka, a ta vypukne. To vím zcela jistě.

Potom nebude žádná východní fronta, žádná západní fronta. Fronta, to bude celý svět!

major Pittner

Odvod čili ověření zdravotní způsobilosti bývala povinnost pro chlapy, respektive chlapce, protože chlapa z nich měla udělat až vojna. Tak si to představoval téměř každý z nás a naši rodiče a prarodiče nás v tom ještě utvrzovali. Myslím si, že i většina z nás se chtěla zbavit té „nálepky“ chlapce a konečně se stát chlapem. Takové označení bylo daleko prestižnější. Jenže aby se tak stalo, museli jsme být odvedeni. Zvláště na vesnici měl odvod branců své společenské místo a byl vždy událostí, o níž se vyprávělo. Zvláště v souvislosti s tím, jak odvedení branci vše zapili.

Bylo to jednoho krásného dne v polovině října, kdy nás povolali k odvodu. Poté, co jsem dovršil požadovaný věk, jsem se v duchu na něj připravoval a smiřoval se s ním. Vzpomínal jsem na své starší kamarády, z nichž již někteří byli na vojně. Představoval jsem si, jak chodili po vsi s pěknými kytkami s pentlemi na klopě či na kapse oblečení, často riflových bund. Tenkrát jsem jim tak trochu záviděl, jak se o ně zajímala místní děvčata a věnovala jim neskrývanou pozornost.

Povolávací rozkaz k odvodu

Každý takový odvod končil pokaždé v nějakém pohostinském zařízení a musel se řádně zapít. Bylo to v určitém směru jakési loučení se svobodou. To proto, že velmi záhy zpravidla následoval pro většinu chlapců nástup do základní vojenské služby. Ještě před vlastním odvodem jsme prošli několika besedami s branci. Bylo to takové „vymývání našich mozků“, kde pověstný vojenský demagog major Pittner, šéf OVS, k nám plamenně hovořil, živě gestikuloval a nechával se unášet nenávistí k imperialistickým útočníkům ze Západu. Při jeho vystoupeních jsme se docela bavili. Nevím, zda měl nějaké válečné zkušenosti, ale jeho projev tomu v mnohém napovídal. Rozpitvával východní a západní frontu za 2. světové války, jednotlivé bitvy a mírová řešení případného konfliktu se z jeho projevu úplně vytratila. Připadal mi jako válečný štváč, rozdmýchávající válečné konflikty a pomalu i atomovou válku, u níž vždy končil. Dodnes si pamatuji jeho památnou větu v závěru jeho projevu: „Soudruzi, vzpomeňte si na mne. Až vypukne třetí světová válka, a ta vypukne, to vím zcela jistě, potom nebude žádná východní fronta, žádná západní fronta. Fronta, to bude celý svět!“ Přitom rozhazoval rukama, jako by opravdu držel zeměkouli v náručí.

Konečně jsem se dočkal. Ještě s několika vrstevníky ze vsi jsme se dostavili v doprovodu zástupce MNV k odvodu, který probíhal v kulturním domě v kině s přiléhavým názvem „Mír“ na sídlišti v Příbrami. V místnosti seděla v řadě odvodová komise složená z několika lékařů a předsedy komise – taky lékaře v hodnosti podplukovníka. Dalšími členy byli zástupce OVS, zástupce obce, z níž branec pocházel, a mám pocit, že tam na konci řady seděl i příslušník VB. Dříve než jsme jednotlivě předstoupili před komisi, jsme museli vyplnit dotazník brance, který obsahoval zejména osobní údaje a také údaje o zdravotním stavu. Nesměli jsme vynechat kolonky týkající se zejména všech druhů chorob prodělaných v minulosti nebo nemocí, se kterými se branec v současné době léčí. Před komisi se předstupovalo jen v trenýrkách. Ještě než se tak stalo, byli jsme vysláni se šampuskami na WC. Po tomto záchodovém intermezzu jsme jednotlivě přistupovali před lékařskou komisi k lékařské prohlídce.

Kritéria pro odznak Vzorný branec

Změřili nás, zvážili, zkontrolovali zrak a sluch. Také nám změřili velikost hlavy, zřejmě kvůli plynové masce. Dále probíhalo měření krevního tlaku a tepu, poslech srdce a plic endoskopem, vyšetření břišních dutin pohmatem a poklepem a také vyšetření moči pomocí diagnostických papírků s barevnými indikátory, z něhož se dají zjistit různé patogenní jevy. Poté následovala nezbytná a branci neoblíbená kontrola pohlavního ústrojí, a to vizuálně i pohmatem. Vyšetření pohlavního ústrojí budoucích vojáků věnovala vojenská komise příkladnou péči. Jeden z lékařů mi nařídil stáhnout trenky. Nejprve zkoumal moji „chloubu“ a poté ji vzal do ruky a promnul. Asi proto, aby zjistil, zda nejsem kryptorchista, či jestli nemám náhodou obě dvě stejně velké. Ještě utrousil poznámku, zda jsem jako batole neměl strojek. Když jsem opáčil, že nevím, jaký strojek myslí, jen mávl rukou a odebral se na své místo. Téměř vzápětí se však vrátil a řekl, že mi zapomněl změřit tep. Chvíli mi držel zápěstí a pak pronesl, že mám tep jako Zátopek. Tím vyloudil úsměv na tvářích členů komise. Hlavní lékař se chvíli přehraboval v mé zdravotní dokumentaci, v níž jsem měl uvedenou juvenilní hypertenzi, která mě potkala v pubertě. Z tohoto důvodu jsem nedostal klasifikaci A, ale B1 – schopen s omezením.

Součástí odvodového řízení byl i pohovor se zástupcem OVS, kterým nebyl nikdo jiný než major Pittner. Zeptal se mě, u jakého druhu vojska bych chtěl sloužit. Když jsem řekl, že u vnitřní stráže, trochu zalapal po vzduchu a hned opáčil, že mi nemůže vyhovět, protože vnitřní stráž už byla zrušena. Hned poté dodal: „Vy byste chtěl být asi někde za pecí, že?“ Jako by mi viděl do duše, protože informace o vnitřní stráži jsem měl od svého švagra, který u ní sloužil v Brodě u Příbrami, kde měli na starosti ostrahu objektů uranových dolů. Službu si nemohl vynachválit. Myslel jsem si, že kdyby to vyšlo, byl bych kousek od domova. Podobně dopadl i můj kamarád Jirka, s kterým jsem seděl ve škole v jedné lavici. Ten majorovi ze srandy řekl, že by měl velký zájem sloužit na ponorkách anebo na pátracích balonech. Major ho odbyl větou: „Nedělejte si prdel a mluvte k věci. Však mi vám nějakou zbraň vybereme.“ Po prohlídce a pohovoru následovalo opět čekání a poté už jen předstoupení před komisi a verdikt, který zněl: „Schopen. Odveden!“

Od komise jsme odcházeli se smíšenými pocity. Na jednu stranu jsme byli rádi, že nás odvedli a v očích společnosti a hlavně dívek postoupíme o stupínek výše, na druhou stranu nám bylo jasné, že ztrácíme určitou část osobní svobody. Od toho momentu jsme si už nemohli dělat, co bychom chtěli, vztahovaly se na nás vojenské zákony a museli jsme být připraveni na rozkaz: v určený čas se hlásit na určeném místě. Byla tu ještě jedna skupina chlapců, kteří byli vojenskou lékařskou komisí shledáni nezpůsobilými k vojenské činné službě – ti obdrželi lidově řečeno „modrou knížku“ neboli průkaz o neschopnosti k vojenské činné službě. Mezi námi, kteří jsme toho dne byli u odvodu, nikdo takový nebyl. Strašák vojny na nás toho dne ještě nedolehl a s velkou dávkou euforie a pocitem, že nám patří město i celý svět, jsme se odebrali do restauračního zařízení. Na náměstí, tehdy Pionýrů, to nebyl zrovna kousek. Ale hnáni touhou se opít jsme došli k restauraci U Podařilů, kde však nebylo tolik míst k sezení, a proto jsme pokračovali až k hornímu okraji náměstí. Zde byla na tehdejší dobu vyhlášená hospoda U Soudku. Ihned jsme zajásali, protože zde bylo místa dostatek a také dobré pivo. První sklenice v nás doslova zasyčela. Kytka na oblečení byla něco jako občanský průkaz, a tak se nikdo z obsluhujícího personálu nezdržoval kontrolou věku, zda můžeme či nemůžeme konzumovat alkohol.

Zábava se rozjela, pivo teklo proudem a rumů také nebylo málo. Pivo i malý rum tehdy stály stejně, 2 Kčs. Velký rum pak 4 Kčs. Na řádnou opičku naše skrovné finanční prostředky zcela stačily. Avšak stalo se něco, s čím jsme nepočítali. Přisedl si k nám tehdejší vedoucí lesní správy vojenských lesů a statků, který bydlel v naší vesnici a s nímž jsme se velmi dobře znali. K Soudku velmi rád zajížděl a dalo by se říct, že zde měl výsostní domovské právo. Sdělil nám, že když máme tak významný den, zaplatí nám sto velkých rumů. Zprvu jsme nechápali, proč by to dělal, ale vzápětí nám všechno vysvětlil. Velmi dobře totiž kreslil a maloval, a tak si u něj hospodský, vedoucí provozovny, objednal obraz, kde měla být nějaká lesní scenerie, pokud možno i se zvířaty. Řekl správci, že mu obraz zaplatí a navíc za každého živočicha, který bude na obraze, mu dá dva velké rumy zdarma. Správce nechtěl malovat kýčovitý obrázek s jelenem, a tak se rozhodl, že obraz pojme úplně jinak. Namaloval olejem krásné lesní zákoutí s prosvítajícími slunečními paprsky. A protože byl filuta, nakreslil v dolním rohu mraveniště a na něm padesát mravenců. Tím hospodského dostal, a ten musel splnit svůj slib, že mu dá za každého živočicha na obraze dva velké rumy. Tak se na stole postupně ocitlo oněch sto velkých rumů. Bylo jasné, že v počtu, v kterém jsme přišli do hospody, nemůžeme všechny rumy vypít, a tak se přiživili i místní štamgasti. Dobrá nálada se zpěvem nám vydržela až do zavírací doby, kterou jsme přetáhli o víc jak hodinu. Na tehdejší dobu, kdy ještě existovala policejní hodina, to bylo na tak exponovaném místě od vedoucího docela odvážné. Někdy kolem půlnoci jsme vyrazili pěšky k domovu. Ještě ve městě jsme chvíli rušili noční klid, ale naštěstí si nás v tak pozdní dobu nikdo nevšiml, ani příslušníci VB. Čtyři kilometry byly s takovou hladinou alkoholu docela strastiplné, proto jsme dorazili někdy nad ránem ve zredukovaném počtu.

Odznak za výtečnou přípravu

Někteří slabší jedinci zůstali cestou někde na mezi či v příkopu. Druhý den jsem byl téměř k nepoužití, ale musel jsem do školy. V autobuse se mi udělalo nevolno a jen s velkým sebezapřením a gastrointestinálním vypětím jsem donesl obsah žaludku do parčíku za pomník Antonína Dvořáka na nábřeží. To tehdy sloužilo jako autobusové nádraží. Rovněž den strávený ve školní lavici byl pro mne utrpením. Naštěstí nám tenkrát odpadly dvě hodiny, takže se mi podařilo přežít bez ztráty kytičky.

Jen málokterému mladému muži se chtělo před rokem 1989 absolvovat povinnou vojenskou službu. Existovaly ale způsoby, jak tuto „vlasteneckou povinnost“ přežít či se jí vyhnout. Stačilo tak málo! Například nepřečíst u očního lékaře ta správná písmenka nebo ohluchnout, onemocnět žloutenkou, případně uhnat si jeden malý infarkt či astma, trpět alergií na pyl, či mít ty správné známé na správných místech. A ty jsem já bohužel neměl. Musím se přiznat, že jsem ani o jedné z těchto alternativ neuvažoval. Jako studentovi střední školy mi byl umožněn odklad nástupu ZVS po skončení studia. S jistotou jsem věděl, že je přede mnou ještě minimálně rok svobody, protože pokud bych se nedostal na vysokou školu, narukoval bych v říjnu následujícího roku. Taky jsem nechtěl, aby si na mě ukazovali: „To je ten, co ho nevzali na vojnu.“ Na vsi se to všechno bralo tehdy úplně jinak a člověk by v očích lidí významně klesl. Hlavně u děvčat. Tehdy jsem byl zamilovaný do spolužačky Evy, a právě proto by mě to mrzelo nejvíc. Bylo to velmi milé a hezké děvče, které mě nakonec kvůli jinému pustilo k vodě. Takže v tomto směru byly moje obavy úplně zbytečné.

Vojenská katedra

Abyste se stali dobrým vojákem,

musíte opustit všechny chytré myšlenky.

Autor neznámý

Po odvodu mi vojenská administrativa vydala „průkaz brance“ a já jsem se ocitl v moci vojska. Museli jsme se pravidelně zúčastňovat branecké přípravy. Pokud ji člověk absolvoval bez absence a s výtečným výsledkem, obdržel odznak „Za výtečnou přípravu“. Svým způsobem byl odznak bezcenný a uděloval se na základě socialistického závazku, který jsme museli podepsat. Kritériem byla jednak politickovýchovná část výcviku, jednak odborná příprava. Obsahem pak především znalosti z politické přípravy, uvědomělý postoj v chápání přípravy na vojenskou službu a obranu vlasti i celého socialistického společenství. Předpokladem byla i 80% docházka. Ovšem nositel tohoto odznaku získal v průběhu vojenské základní služby výhody na úrovni třídních specialistů a vzorných vojáků. Tím byla především vycházka o hodinu delší. Při získání odznaku dostal nositel průkaz, který jej opravňoval nosit odznak na stejnokroji.

Když mi přišlo z děkanátu Přírodovědecké fakulty UK vyrozumění, že jsem přijat ke studiu, měl jsem ohromnou radost, neboť jsem mohl na dalších pár let počítat s odkladem základní vojenské služby. Vojnu jsem úplně pustil z hlavy a jen trochu mi ji během prvních dvou let studia připomínali medici, které jsem potkával na ulici Ke Karlovu v dlouhých vojenských kabátech, jimž se nelichotivě říkalo kopřiváky. Vypadali v nich směšně, když kráčeli po ulici s hadrovou brašnou obsahující plynovou masku. V tomto oblečení, doplněném lodičkou ze stejného materiálu, jako by nepatřili do současnosti, ale do padesátých let. „Potěš pánbůh,“ říkal jsem si v duchu. „Jestli taky budeme chodit stejně oblečení, bude to asi docela očistec.“ Nošení kopřiváků hlavně v létě byl velmi štiplavý zážitek. Navíc byly těžké, tlusté, nepohodlné a snadno nasákly vodou. V porovnání s vojáky v napoleonských válkách to však nic nebylo. Ti měli obě boty stejné a na „celou válku“ jen jednu uniformu. Od kamarádů, kteří studovali medicínu, jsem věděl, že se za ty kousavé a často obnošené hadry hrozně styděli. Když už se v nich museli pohybovat po městě, tak si aspoň odepnuli pásky, schovali lodičky, někdy i přezuli kanady. Pozornému oku civilistů stejně neunikli, protože vypadali jak vagabundi. Hrdě však říkali, že si prý musí této uniformy vážit. To proto, že ji mají už jen oni a muklové na Mírově.