KALIBR

Harlan Coben

ŘÍKEJTE MI WIN

KALIBR

Přeložila Lenka Faltejsková

Copyright © 2021 by Harlan Coben. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2022

ISBN 978-80-242-8120-9

Diane a Michaelovi Discepolovým

S láskou a vděčností

1. KAPITOLA

Střela, která rozhodne o výsledku šampionátu, se pomalu obloukem blíží ke koši.

Mně to je fuk.

Všichni ostatní na indianapoliském stadionu Lucas Oil civí na ten míč s otevřenou pusou.

Já ne.

Dívám se přes hřiště. Na něj.

Pochopitelně sedím na čestném místě hned u hrací plochy, blízko středové čáry. Nalevo vedle mě, v úzkém černém tričku bez rukávů, sedí prominentní herec, co dostává role marvelovských superhrdinů, znáte ho. Napravo si nasazuje sluneční brýle své vlastní značky Swagg Daddy, slavný magnát rappu, od nějž jsem před třemi lety koupil soukromé letadlo. Mám Sheldona rád (tak se Swagg Daddy jmenuje doopravdy) jako člověka i jeho hudbu, ale je moc hlučný a podává ruku až moc úslužně, což mi leze na nervy.

Já jsem si na dnešek vybral ručně šitý oblek s azurovým proužkem ze Savile Row, bedfordshirské polobotky vínové barvy, které ušil Basil, mistr svého řemesla od G. J. Cleverley’s, zeleno-růžovou hedvábnou kravatu z limitované edice Lilly Pulitzer a z levé náprsní kapsy mi s božskou precizností vykvétá kapesníček ze speciální série značky Hermès.

Jsem celkem švihák.

A taky jsem (pro ty, kdo nepostřehli podtext) bohatý.

Ten míč putující vzduchem rozhodne o výsledku vysokoškolského basketbalového šampionátu přezdívaného March Madness. Vlastně je to celkem zvláštní, když se nad tím zamyslíte. Všechen ten pot, krev a slzy, všechno to taktizování, šmírování a trénování, všechny ty nekonečné hodiny, kdy člověk hází na koš sám před svým domem, kdy se učí driblovat, kličkovat, zvedá činky, běhá, všechny ty roky v zatuchlých tělocvičnách na všech úrovních – minibasketbal, putovní zápasy pořádané organizací katolické mládeže, amatérská liga, středoškolský basket a tak dál, je vám to jasné –, to všechno se nahustí do obyčejného fyzikálního počínání oranžové koule, která právě v tomto okamžiku putuje zpětnou rotací ke kovové obruči.

Buďto střela mine a vyhraje Dukeova univerzita – nebo padne do koše a na hřišti budou oslavovat fanoušci a hráči Univerzity Jižní Karolíny. Prominentní marvelovský hrdina kdysi chodil na vysokou v Jižní Karolíně. Swagg Daddy, stejně jako moje maličkost, navštěvoval Dukeovu. Oba napjatě sledují míč. Uřvaný dav ztichne. Čas se zpomalil.

Jak už jsem říkal, sice jde o mou alma mater, ale je mi to jedno. Na fandění mě obecně moc neužije. Je mi fuk, kdo vyhraje v jakékoli soutěži, pokud se jí aktivně neúčastním já (nebo někdo z mých blízkých). A proč to vůbec, ptám se často, ostatním jedno není?

Využívám zápas, abych si ho mohl dobře prohlédnout.

Jmenuje se Teddy Lyons. Patří k těm přemnoženým asistentům trenéra na lavičkách Univerzity Jižní Karolíny. Měří sto osmdesát a je robustní, pořádná flákota farmářského jelimana. Velký Téčko, tak si nechává říkat. Je mu třiatřicet a tohle už je čtvrté místo, kde dělá trenéra vysokoškolského týmu. Podle všeho je celkem slušný taktik, vyniká v náboru nových talentů.

Slyším, jak spustil bzučák. Čas vypršel, výsledek zápasu ovšem zůstává nejistý.

V hale je takové ticho, že slyším, když míč narazí do obruče.

Swagg mě popadne za nohu. Prominentní hrdina z Marvelu napjatě rozhodí rukama a zasáhne mě tricepsem do prsou. Míč se od obruče odrazí jednou, dvakrát a pak potřetí, jako by dráždil davy. Jako by se teprve rozhodoval, kdo bude žít a kdo ne.

Nepřestávám sledovat Velkýho Téčka.

Když se míč překulí po obvodu obruče a následně spadne na zem – takže nic –, část arény, která přináleží k Blue Devilovi, exploduje. Koutkem oka vidím, jak všichni na lavici Jižní Karolíny splaskli. Slovo „zdrcený“ nemám rád – je divné –, ale sem patří. Všichni splaskli a vypadají zdrceně. Postupně jim dochází skutečnost prohry, několik se jich hroutí v slzách.

Velký Téčko nikoli.

Marvelovský prominent složí hezkou hlavu do dlaní. Swagg Daddy mě vezme kolem ramen. „Vyhráli jsme, Wine!“ huláká. Pak to přehodnotí: „Je to win-win, Wine!“

Zamračím se, aby pochopil, že má na víc.

„Jo, jasně, máš pravdu,“ připustí.

Skoro ho neslyším, takový je kolem řev. Nahne se blíž.

„Ten mejdan si pořádně užijem!“

Vyběhne na hřiště, připojit se k oslavám. Spolu s ním se na hrací plochu nahrne hejno diváků jako jednolitá masa, raduje se a jásá. Swagga už nevidím, spolkl ho dav. Pár lidí mě cestou přátelsky plácne po zádech. Pobízejí mě, abych šel taky. Zbytečně.

Znovu se ohlédnu na Teddyho Lyonse – je pryč. Ale brzy se zase setkáme.

O dvě hodiny později potkávám Teddyho Lyonse znovu. Vidím ho z dálky, blíží se mým směrem.

Mám takové dilema.

Chystám se Velkýho Téčka „zabolet“, jak se říká. Je to nevyhnutelné. Pořád nevím, jak moc, každopádně značně utrpí na těle.

To mě nijak netrápí. Jde o způsob.

Ne, nebojím se, že by mě chytili. Tahle část už je naplánovaná. Teddy obdržel pozvánku na pařbu Swagga Daddyho. Právě prochází dveřmi, které považuje za vchod pro VIP. Mylně. Ve skutečnosti se večírek odehrává úplně jinde. Z chodby se ozývá hlasitá hudba, ale to je pro efekt.

V tuhle chvíli jsme tady ve skladišti jen Velký Téčko a já.

Mám rukavice. Mám u sebe zbraně – jako vždycky –, i když nebudou potřeba.

Velký Téčko se blíží, a tak se vraťme k mému dilematu: mám ho praštit bez varování – nebo mu mám poskytnout cosi, co by se dalo považovat za poctivou šanci?

Nejde tu o morálku, o fair play a podobně. Vůbec mě nezajímá, jak by to hodnotil někdo z obecné veřejnosti. Už jsem absolvoval spoustu rvaček. Když vytáhnete do bitvy, pravidla se rychle vypaří. Kousejte, kopejte, házejte písek, použijte zbraň, prostě všechno a cokoli. Ve skutečné rvačce jde o přežití. Neudílejí se žádné ceny ani uznání za férový přístup. Na konci zůstává vítěz a poražený. Tečka. Nesejde na tom, jestli „švindlujete“.

Ve zkratce, nedělá mi problém toho valibuka praštit dřív, než bude ve střehu. Nebojím se zasadit mu – abych znovu citoval obvyklé fráze – ránu pod pás. Vlastně to mám celou tu dobu v plánu: skočit na něj, dokud to nečeká. Použít pálku, nůž nebo rukojeť pistole a dotáhnout to do konce.

Tak proč to dilema?

Protože myslím, že zpřerážet kosti tady nestačí. Chci zlomit i jeho ducha. Kdyby drsňák jako Velký Téčko prohrál domněle jednoduchý zápas s mou maličkostí – jsem starší, mnohem hubenější, mnohem hezčí (je to tak), prostě hotové ztělesnění slovníkového hesla „nemožný“ –, znamenalo by to ponížení.

A přesně o to mi jde. Už je ode mě jen pár kroků. Rozhodnu se. Odlepím se od stěny a zastoupím mu cestu. Zastaví, zamračí se. Chvíli si mě prohlíží. Usměju se. I on se usměje.

„Vás já znám,“ pronese.

„Neříkejte.“

„Byl jste večer na tom zápase, seděl jste v dolní řadě u hřiště.“

„Máte pravdu,“ přikývnu.

Napřáhne ke mně tu svou ohromnou masitou dlaň. „Teddy Lyons.

Všichni mi říkají Velký Téčko.“

Nestisknu ji. Dívám se na ni, jako by právě vypadla z psí prdele. Velký Téčko chvíli čeká, stojí tam jako socha, načež ruku stáhne, jako by byla malé děcko, které je potřeba utěšit.

Znovu se na něj usměju. Odkašle si.

„Když dovolíte,“ řekne a chce mě obejít.

„Ne, nedovolím.“

„Co?“

„Jsi trochu pomalejší, Teddy, viď?“ Vzdychnu. „Ne, nedovolím.

Nedovolím ti už vůbec nic. Vnímáš mě?“

Už se zase začíná mračit. „Máte nějakej problém?“

„Hmm. Jak bych ti na to odpověděl?“

„Ehm?“

„Mohl bych říct: ‚Ne, to TY máš problém.‘ Nebo třeba: ‚Já? Ani náhodou.‘ Prostě něco v tom duchu, ale mě ty hlášky moc neberou.“

Tváří se nechápavě. Nejradši by mě odstrčil stranou, ale pamatuje si, že jsem seděl na místě pro celebrity, tím pádem jsem možná někdo důležitý.

„Ehm,“ hekne, „jdu na ten večírek.“

„Ne, to nejdeš.“

„Prosím?“

„Tady žádný není.“

„Když říkáte, že tu není –“

„Je o dvě ulice dál,“ osvětlím.

Dá masité dlaně v bok. Pozice trenéra. „O co vám sakra jde?“

„Nechal jsem je, aby tě poslali na špatnou adresu. Ta muzika? To je jenom naoko. A chlápek z ochranky, co tě pouštěl vchodem pro VIP? Pracuje pro mě, a jen cos těmi dveřmi prošel, zdekoval se.“

Velký Téčko dvakrát mrkne. Pak udělá krok blíž. Nehnu se ani o milimetr.

„Co chceš?“ zahřmí.

„Chystám se ti nakopat prdel, Teddy.“

Ach, jak kouzelný úsměv se mu teď rozlije po tváři. „Ty?“ Jeho hrudník má rozlohu přibližně čelní stěny squashového hřiště. Udělá další krok a tyčí se nade mnou jako hora, shlíží na mě se sebedůvěrou velkého silného chlapa, jehož díky velikosti ještě nikdo neporazil ani nevyzval k boji. Je to zcela amatérský tah, snaha zastrašit protivníka svou tělesnou rozlohou a nechat ho, ať se kroutí.

Pochopitelně se nekroutím. Zakloním hlavu a podívám se mu do očí. A v tu chvíli v nich poprvé prokmitne pochybnost.

Už nečekám.

Takhle se na mě namáčknout byla chyba. Můj první chvat je tím pádem krátký a snadný. Přitisknu všech pět prstů pravé ruky k sobě, čímž vznikne něco jako šipka, a prudce ho zasáhnu do hrdla. Zachrčí. Ve stejné chvíli vykopnu a trefím ho ze strany do pravého kolene, v němž mu dvakrát operovali zkřížené vazy, jak jsem si zjistil.

Ozve se prasknutí.

Velký Téčko se skácí k zemi jako poražený dub. Zvednu nohu a tvrdě ho zasáhnu patou.

Vykřikne. Zopakuju to. Vykřikne.

Zopakuju to.

Je ticho.

Zbytku vás ušetřím.

O dvacet minut později dorazím na večírek Swagg Daddyho. Ochranka mě zavede do zadní místnosti. Sem smí jen tři druhy lidí – krásné ženy, slavné tváře a nadité peněženky.

Pořádně se veselíme až do pěti do rána. Pak Daddyho a moji maličkost odveze černá limuzína na letiště. Soukromé letadlo už natankovalo a čeká.

Rapper celý let zpátky do New York City prospí. Já se osprchuju – ano, v mém letadle je sprcha –, oholím, převléknu do šedivého obleku se vzorem rybí kosti od značky Kiton K50.

Po přistání už na nás čekají dvě černé limuzíny. Swagg Daddy se se mnou loučí nějakým strašně složitým způsobem, který zahrnuje objímání a mačkání ruky. Pak nastoupí do auta a odjede k sobě domů do Alpine. Já vyrazím tím druhým rovnou k sobě do kanceláře v osmačtyřicetipatrovém mrakodrapu v centru města na Park Avenue. Budova Lock-Horne patří naší rodině od chvíle, co ji v roce 1967 dostavěli.

Cestou výtahem nahoru zastavím ve třetím patře. Dřív tu sídlila sportovní agentura, kterou vedl můj nejbližší přítel, ale před pár lety zavřel. A já tu kancelář nechal až moc dlouho prázdnou, protože naděje nikdy neumírá. Byl jsem si jistý, že si to přítel rozmyslí a vrátí se.

Nevrátil. Tak jsme se podle toho nakonec zařídili.

Novým nájemníkem je firma Fisherová a Friedmanová, která se označuje za „právní firmu zastupující práva obětí“. Jejich webové stránky, které si mě získaly, jsou o něco konkrétnější:

„Pomůžeme vám nakopnout tyrany, pronásledovatele, pitomce, trolly, úchyly a psychopaty rovnou do koulí.“

Neodolatelné. Tak jako u sportovní agentury, která si prostor kdysi pronajímala, jsem i tentokrát tichým partnerem, investorem této firmy.

Zaklepu. „Dále,“ ozve se Sadie Fisherová. Otevřu a nakouknu dovnitř.

„Hodně práce?“

„Sociopati jsou zrovna dost v módě,“ podotkne, aniž zvedne oči od monitoru.

Pochopitelně má pravdu, proto jsem taky do firmy investoval. Mám z jejich práce dobrý pocit, líbí se mi, že zastupují šikanované a týrané. Zároveň ovšem vnímám nejisté, a tím pádem posléze násilnické muže (skoro vždycky jsou to chlapi) jako vzkvétající obor.

Sadie se na mě konečně podívá. „Myslela jsem, že jste jel na zápas do Indianapolisu.“

„Jel.“

„Aha, máte vlastně soukromé letadlo. Občas zapomínám, jak jste bohatý.“

„Ne, nezapomínáte.“

„Pravda. Tak co se děje?“

Má brýle ve stylu „sexy knihovnice“ a růžový kalhotový kostýmek, upnutý na tělo, který dost odhaluje. Je to záměr, vysvětlovala mi. Když začala zastupovat sexuálně obtěžované a napadené ženy, doporučili jí, aby se oblékala konzervativně, do beztvarých a nevýrazných svršků, čímž jen podtrhne efekt „nevinnosti“. Sadie to vnímala jako další útok.

A tak udělala pravý opak.

Nevím, jak začít, prostě jen řeknu: „Slyšel jsem, že jednu z vašich klientek hospitalizovali.“

To ji upoutá.

„Myslíte, že by bylo vhodné, kdybych jí něco poslal?“

„Jako co, Wine?“

„Kytky, čokoládu…“

„Je na intenzivní péči.“

„Plyšáčka. Balonky.“

„Balonky?“

„Prostě něco, aby věděla, že na ni myslíme.“

Otočí se zpátky k monitoru. „Naše klientka potřebuje jedinou věc, kterou jí zřejmě nejsme schopní poskytnout: spravedlnost.“

Otevřu ústa, chci něco říct, ale nakonec se rozhodnu dát přednost diskrétnosti a moudrosti před útěchou a demonstrováním smělosti. Otočím se k odchodu a v tu chvíli spatřím dva lidi – ženu a muže –, jak se ke mně cílevědomě blíží.

„Windsor Horne Lockwood?“ zeptá se ona.

Ještě než vytasí služební průkazy, poznám, že jsou od policie.

A pozná to i Sadie. Automaticky se zvedne a postaví se vedle mě. Mám pochopitelně celou svitu právníků, ale ty využívám v případech spojených s podnikáním. Pokud jde o osobní záležitosti, pokaždé mi vypomáhal můj nejlepší kamarád, onen majitel sportovní agentury a právník, který dřív obýval tuto kancelář. Měl mou plnou důvěru. Teď už tu není, zdá se však, že se Sadie té úlohy instinktivně ujala.

„Windsor Horne Lockwood?“ zopakuje žena.

Tak se jmenuju. Tedy technicky vzato je celé moje jméno Windsor Horne Lockwood III. Přesně jak naznačuje, jsem někdo, kdo zdědil spoustu peněz a vypadá na to. Mám ruměnou pleť, blond, pozvolna šedivějící vlasy, jemné patricijské rysy a majestátní držení těla. Netajím se tím, kdo jsem. Ani nevím, jestli bych to dokázal.

Něco jsem s Velkým Téčkem zvoral? Jsem dobrý. Hodně dobrý.

Ale ne neomylný.

Tak kde se stala chyba?

Sadie už je skoro u mě. Čekám. Místo odpovědi ji nechám říct:

„Kdo to chce vědět?“

„Jsem zvláštní agentka Karen Youngová z FBI,“ představí se žena.

Je černoška, na sobě má tmavě modrou zapínací halenku a přes ni vypasované kožené sáčko barvy koňaku. Na federální agentku velmi šik.

„A tohle je můj kolega zvláštní agent Jorge Lopez.“

Ten představuje poměrně typický materiál. Jeho šedivý oblek má odstín mokrého chodníku, k tomu si vzal smutnou špinavě červenou vázanku.

Ukážou nám průkazy.

„O co jde?“ chce vědět Sadie.

„Rádi bychom si s panem Lockwoodem promluvili.“

„To jsem pochopila,“ opáčí právnička jízlivě. „O čem?“ Youngová se usměje a vrátí průkaz do kapsy. „O vraždě.“

2. KAPITOLA

Narazíme na menší překážku. Youngová s Lopezem mě chtějí bez dalšího vysvětlování někam odvézt. Sadie to nedovolí. Nakonec zasáhnu a uzavřeme něco jako dohodu. Pojedu s nimi. Nebudou mě bez přítomnosti mého právního zástupce vyslýchat ani se na nic ptát. Sadie, která je moudřejší, než by se v jejích třiceti zdálo, se to nechce líbit. Odtáhne mě stranou. „Stejně se vyptávat budou.“

„To je mi jasné, nestřetávám se s policií poprvé.“ Ani podruhé, potřetí nebo… Jenže tohle Sadie vědět nepotřebuje. Nechci to ještě víc oddalovat nebo se nechat „obskakovat“ právníkem ze tří důvodů: Zaprvé, Sadie má stání u soudu a nemám chuť ji zdržovat. Zadruhé, pokud tu jde o Teddyho „Velkýho Téčka“ Lyonse, byl bych z pochopitelných důvodů radši, kdyby se o tom nedozvěděla takhle bez obalu. Zatřetí jsem na tu jejich vraždu zvědavý a překypuju sebejistotou. Tak jen do mě.

Nasedneme do auta a rozjedeme se městem pryč z centra. Lopez řídí, Youngová sedí vedle něj. Já jsem vzadu. Kupodivu z nich jako ze sonaru vyzařuje přímo hmatatelná úzkost. Oba se snaží chovat profesionálně – a daří se jim to –, pod tím však cítím spodní proudy. Tahle vražda bude něco jiného, něco neobvyklého. Pokoušejí se to maskovat, ale jejich rozrušení je jako feromon, který nemůžu necítit. Lopez s Youngovou začali tak, že mě podrobili obvyklému mlčení.

Je to poměrně prostá technika – většina lidí ticho nesnese a udělá cokoli, aby ho přerušila, i kdyby jim mělo uniknout něco, čím sami sebe usvědčí.

Skoro mě uráží, že to na mě zkoušejí.

Pochopitelně nehraju. Uvelebím se na sedadle, sepnu prsty na rukou a dívám se z okna, jako bych byl turista na první návštěvě toho velkého zlého města.

Konečně se Youngová ozve: „Víme o vás.“

Sáhnu do kapsy u saka a zmáčknu displej telefonu. Rozhovor se od té chvíle nahrává. Posílám to rovnou do cloudu pro případ, že by jeden z mých nových přátel od FBI nahrávání odhalil a rozhodl se záznam vymazat nebo mi rozbít telefon.

Jsem všechno, jen ne nepřipravený.

Youngová se ke mně otočí. „Řekla jsem, že o vás víme.“ Mlčím.

„Dělával jste něco pro náš úřad,“ dodá.

Překvapuje mě, že o mé navázanosti na Federální úřad pro vyšetřování vědí, byť to nedávám najevo. Pracoval jsem pro FBI hned po promoci na Dukeově univerzitě, ale šlo o utajovanou práci. Skutečnost, že jim to někdo prozradil – a musel to být někdo shora –, mi opět potvrzuje, že tenhle případ rozhodně nebude běžný.

„Slyšel jsem, že jste byl dobrej,“ poznamená Lopez a zachytí můj pohled ve zpětném zrcátku.

Rychle přeskočil od mlčení k lichotkám. Ani tak jim nic nedám. Jedeme po Central Park West, což je ulice, kde bydlím. Nezdá se dvakrát pravděpodobné, že by ta vražda nějak souvisela s Velkým Téčkem. Jednak vím, že Velký Téčko přežil, byť ne bez následků. A jednak, kdyby mě chtěli federálové vyslýchat v souvislosti s ním, mířili bychom do centra, k jejich centrále na Federal Plaza 26. Místo toho jedeme na opačnou stranu, směrem k mému příbytku v Dakotě, na rohu Central Park West a Dvaasedmdesáté.

Zamyslím se nad tím. Žiju sám, takže oběť nemůže být někdo mně blízký. Možná vydal soud nějaké povolení k prohlídce mého bytu a našlo se tam něco usvědčujícího, co na mě chtějí vytáhnout, ale ani to se mi nezdá moc pravděpodobné. Jeden z hlídačů by mě o takovém vpádu už informoval. Navíc by mi v telefonu začal bzučet jeden ze skrytých poplašných systémů. Nejsem tak neopatrný, abych tam nechal válet něco, co by mě mohlo vydat všanc.

Kupodivu Lopez Dakotu bez mrknutí mine. Jedeme dál. O šest ulic později se dostaneme k Národnímu historickému muzeu. Před Beresfordem, což je další žádoucí předválečný bytový dům na Jednaosmdesáté, zahlédnu parkovat dva policejní hlídkové vozy.

Lopez si mě teď prohlíží ve zpětném zrcátku. Podívám se na něj a zamračím se.

Portýři z Beresfordu mají uniformy, zdánlivě inspirované sovětskými generály z konce sedmdesátek. Lopez zastaví, Youngová se ke mně ve stejné chvíli otočí. „Znáte z tohohle domu někoho?“

Odpovím úsměvem a mlčením. Zavrtí hlavou. „Dobře, tak jdeme.“

Ona po mé levici, on po pravici, provedou mě mramorovou halou a dál do čekajícího výtahu s dřevěným obložením. Agentka zmáčkne tlačítko posledního podlaží a mně dojde, že míříme do vyšších sfér – v přeneseném smyslu, doslova, a především finančně. Jeden z mých zaměstnanců, zástupce ředitele Lock-Horne Securities, vlastní v Beresfordu jeden z těch klasických zdejších bytů ve třetím patře s omezenou vyhlídkou do parku. Zaplatil za něj přes pět milionů dolarů.

Youngová se na mě podívá. „Máte tušení, kam míříme?“

„Nahoru?“ opáčím.

„Vtipné.“

Skromně sklopím zrak.

„Do nejvyššího poschodí. Byl jste tam někdy?“

„Neřekl bych.“

„Víte, kdo tam žije?“

„Neřekl bych.“

„Myslela jsem, že vy boháči se navzájem znáte.“

„Stereotypní představy jsou většinou mylné,“ podotknu.

„Ale už jste v téhle budově byl, ne?“

Výtah cinkne a dveře se otevřou, než se stačím vyhnout další odpovědi. Čekal jsem, že vystoupíme do nějakého velkolepého bytu – výtahy se často otevírají rovnou do apartmá –, místo toho se ocitáme v tmavé chodbě. Stěny jsou potažené těžkou fialovou látkou. Napravo je otevřenými vidět tepané točité schodiště. Lopez se po něm vydá jako první. Jeho kolegyně mi naznačí, abych ho následoval. Což udělám.

Všude jsou krámy.

Obě strany schodiště lemují dvoumetrové hromady starých časopisů, novin a knih. Musíme nahoru po jednom, pěkně za sebou – zahlédnu časopis Time z roku 1998 –, a i tak postupujeme místy bokem, abychom se mezi ně vtěsnali.

Zápach je k zalknutí.

Ano, to je klišé, ale opodstatněné – nic tak nepáchne jako rozkládající se lidské tělo. Youngová s Lopezem si zakrývají nos a ústa. Já ne.

Beresford má čtyři věže, jednu v každém rohu budovy. Dojdeme ke dveřím do bytu v té severovýchodní. Ať už tady nahoře, v nejvyšším poschodí jedné z nejprestižnějších budov na Manhattanu, žije kdokoli (nebo spíš žil), muselo jít o neskutečného vetešníka. Dá se tu sotva pohnout. Čtyři kriminalističtí technici v kompletní výstroji i s igelitovými čepicemi na hlavách se to smetiště pokoušejí pročesat.

Mrtvola už je zapnutá ve vaku na těla. Překvapuje mě, že ji ještě neodvezli, ale na tomhle případu je divné úplně všechno.

Pořád netuším, proč jsem tady.

Youngová mi ukáže fotografii, na níž je, jak předpokládám, ten mrtvý nájemník – starší muž s bílou až popelavou kůží, oči má zavřené a je přikrytý bílým prostěradlem až po bradu. Tipl bych si, že mu je tak přes sedmdesát. Lysé temeno obrůstají šedivé vlasy, které mu padají přes uši. Má dlouhý a hustý, špinavě bílý kudrnatý plnovous, takže vypadá, jako by ve chvíli, kdy ho vyfotili, požíral ovci.

„Znáte ho?“ chce vědět agentka.

Rozhodnu se pro pravdu. „Ne.“ Snímek jí vrátím. „Kdo je to?“

„Oběť.“

„Ano, to mi došlo, díky. Ptal jsem se na jeho jméno.“ Ti dva si vymění pohled. „Nevíme.“

„Zeptali jste se toho, kdo si to tu pronajímá?“

„Domníváme se, že si to pronajímal on.“ Čekám.

„Tenhle věžní pokoj zakoupila skoro před třiceti lety nějaká společnost s ručením omezeným prostřednictvím nevypátratelné krycí firmy.“

Nevypátratelné. Tohle znám až moc dobře. Často používám obdobné finančnické nástroje, ani ne abych se vyhnul daním, ačkoli to bývá milá prémie. Mně jde – a jak se zdá, tak i našemu zesnulému vetešníkovi – především o anonymitu.

„Žádný průkaz?“ ptám se.

„Zatím jsme nic nenašli.“

„Zaměstnanci budovy –“

„Žil sám. Donášku mu nechávali dole u schodů. V budově nemají v horních chodbách žádné bezpečnostní kamery. Anebo pokud ano, zapřeli nám je. Poplatky platilo to eseróčko včas. Podle portýrů byl Poustevník – tak mu přezdívali – hodně velký samotář. Ven chodil jenom zřídka, a když už, tak si omotal obličej šálou a opouštěl dům tajným podzemním východem. Ředitel ho objevil dnes ráno, poté co se zápach začal šířit do spodních podlaží.“

„A nikdo z budovy neví, o koho jde?“

„Zatím ne,“ potvrdí Youngová. „Ale ještě jsme nevyslechli všechny.“

„A teď tedy ta otázka,“ pronesu.

„A to?“

„Proč jsem tady?“

„V ložnici.“

Zřejmě čeká, že na to něco řeknu, ale to se nestane.

„Pojďte za námi.“

Dáme se doprava. Z okna vidím ohromnou kupoli planetária v Národním historickém muzeu, po levé straně pak Central Park v plné kráse. I z mého bytu je poměrně záviděníhodný výhled do parku, ačkoli má Dakota jen devět pater, zatímco tady jsme se dostali přes dvacítku.

Není lehké mě zaskočit, ale když vejdu do ložnice a spatřím, proč mě sem přivezli – zarazím se. Zůstanu bez hnutí stát a jen zírám. Propadám se do minulosti, jako by ten obraz přede mnou byl časový portál. Jsem osmiletý kluk, který se krade do dědova obýváku v rodinném sídle na Lockwoodském panství. Zbytek naší rozvětvené rodiny zůstává na zahradě. Na sobě mám černý oblek a stojím sám na parketách. Je to ještě před rozpadem rodiny, nebo možná, když se teď ohlédnu, byl právě tohle okamžik, kdy došlo k prvnímu zlomu. Dědečkův pohřeb. Tuhle místnost, jeho oblíbenou, vystříkali nějakou odporně páchnoucí dezinfekcí, ale pořád tu převládá známé a uklidňující aroma dědovy dýmky. Vychutnávám si ho. Napjatě natáhnu ruku a dotknu se jeho zamilovaného koženého křesla. Skoro čekám, že se v něm zhmotní v zapínacím svetru a v pantoflích, s dýmkou i se vším ostatním. Nakonec moje osmileté já sebere odvahu vyšplhat do toho ušáku. Odtamtud se zadívám nad krb. Přesně takhle tu sedával děda.

Vnímám, jak mě oba agenti pozorují a čekají na reakci.

„Nejdřív jsme si mysleli, že jde o podvrh,“ poznamená Youngová.

Dál zírám před sebe, právě jako v osmi letech z toho koženého křesla.

„A tak jsme sehnali kurátorku z muzea výtvarného umění, je hned na druhé straně parku,“ pokračuje policistka. „Chce to sundat ze stěny a provést nějaké zkoušky, aby to mohla ověřit, ale je si celkem jistá – je pravý.“

Vetešníkova ložnice je na rozdíl od zbytku věže uklizená, upravená, prostorná a je tu jen pár věcí. Postel u stěny je ustlaná. Nemá čelo. Noční stolek je až na brýle na čtení a knihu vázanou v kůži prázdný. Už chápu, proč mě sem přivedli – aby mi ukázali tu věc na stěně.

Olej od Johannese Vermeera, s prostým názvem: Dívka u klavíru. Ano, ten Vermeer. Ano, ten obraz.

Toto umělecké dílo je, podobně jako ostatních čtyřiatřicet dochovaných Vermeerových obrazů, malé, pětačtyřicet centimetrů na výšku a čtyřicet na šířku, přesto z něj vyzařuje nepopiratelná dávka jednoduchosti a krásy. Tato Dívka, již před skoro sto lety zakoupil můj pradědeček, visívala v obývacím pokoji v Lockwoodu. Před víc než dvaceti lety naše rodina zapůjčila tento obraz, jehož odhadní cena dnes převyšuje dvě stě milionů dolarů, spolu s jediným dalším mistrovským dílem, jež jsme vlastnili (s Picassovým Čtenářem) galerii v Síni zakladatelů v areálu Haverfordské univerzity. Možná jste o tom nočním vloupání četli. Za ty roky se mnohokrát našel někdo, kdo tvrdil, že oba obrazy někde viděl – nedávno to byl Vermeer na jachtě nějakého šejka ze Středního Východu. Žádná z těchto stop (a několik jsem jich prověřoval osobně) nikam nevedla. Někdo spekuloval, že tu loupež měl na svědomí zločinecký syndikát, který už ukradl třináct význačných děl včetně Rembrandta, Maneta, Degase a ano, Vermeera, z bostonského Muzea Isabelly Stewart Gardnerové.

A žádné z těch ukradených pláten se nikdy nenašlo. Až teď.

„Napadá vás něco?“ pobídne mě Youngová.

Musel jsem u dědy v obýváku pověsit dva prázdné rámy na počest toho, co bylo odcizeno, a taky jako slib, že tam ta díla jednou vrátím. A tento slib, jak to vypadá, budu moct brzy aspoň z poloviny splnit.

„A co Picasso?“ ptám se.

„Neviděli jsme ho, ale čeká nás tu ještě hodně práce.“

Picasso je mnohem větší – přes metr a půl na výšku a metr dvacet na šířku. Kdyby tu byl, velmi pravděpodobně už by ho objevili.

„Ještě něco vás napadá?“ ptá se žena.

Ukážu na zeď. „Kdy si ho můžu vzít domů?“

„Nějaký čas to potrvá. Víte, jak to chodí.“

„Znám jednoho význačného kurátora a restaurátora z Newyorské univerzity. Jmenuje se Pierre-Emmanuel Claux. Rád bych, aby o to dílo pečoval on.“

„Máme svoje lidi.“

„Ne, zvláštní agentko, to nemáte. Sama jste přiznala, že jste sem ráno přitáhli náhodnou ženskou z muzea –“

„Ta přece není náhodná –“

„Nežádám zas o tolik,“ přeruším ji. „Můj člověk se velmi dobře vyzná v tom, jak ověřit pravost uměleckého díla, jak s ním nakládat a jak je v případě potřeby restaurovat. Jen málokdo se mu může rovnat.“

„Můžeme to vzít v úvahu,“ připustí a chce téma opustit. „Napadá vás ještě něco?“

„Oběť byla uškrcena, nebo má podříznutý krk?“

Ti dva si opět vymění pohled, pak si Lopez odkašle. „Jak víte –“

„Měl krk přikrytý prostěradlem,“ konstatuju. „Na fotce, kterou jste mi ukázali. Předpokládám, že se tím měla zakrýt rána.“

„Dobře, nebudeme zabíhat do podrobností, ano?“ vzdychne Youngová.

„Znáte čas úmrtí?“ zajímám se.

„Tohle taky vynecháme.“ Jinými slovy – jsem podezřelý.

Netuším proč. Kdybych to měl na svědomí já, vzal bych si přece ten obraz s sebou. Nebo možná ne. Možná bych byl tak mazaný, že bych toho chlapa zabil a plátno tu nechal, aby se našlo a vrátilo mé rodině.

„Napadá vás ještě něco, co by nám mohlo pomoct?“ zkouší to Youngová.

Nenamáhám se konstatovat zjevnou teorii – že ten poustevník byl zloděj umění. Většinu toho, co odcizil, prodal a zisky využíval k utajení své totožnosti a založení anonymní krycí společnosti, jejímž prostřednictvím koupil tenhle byt. A z nějakého důvodu – nejspíš protože se mu buď líbil, nebo šlo o příliš horké zboží, které se ještě nedalo střelit – si Vermeera nechal.

„Takže jste tady ještě nikdy nebyl, že?“ nadhodí Youngová. Říká to příliš nenuceně.

„Pane Lockwoode?“

Zajímavé. Očividně si myslí, že mají nějaké důkazy, že už jsem tuhle věž navštívil. Ale to se nestalo. Je taky zřejmé, že podnikli ten netradiční krok a vzali mě na místo vraždy, aby mě vyvedli z míry.

Kdyby postupovali podle normálního protokolu a odvezli mě do vyšetřovací místnosti, měl bych se na pozoru. A možná bych si dokonce přivedl právníka.

Takže by mě zajímalo, co na mě mají.

„Kvůli rodině jsem vděčný, že se ten Vermeer našel. A doufám, že se brzy najde i Picasso. A teď bych se rád vrátil do práce.“

Agentům se to nelíbí. Youngová se podívá na kolegu a přikývne.

Lopez odejde do vedlejšího pokoje.

„Ještě chviličku,“ řekne ta žena, zaloví v deskách a vytáhne další fotografii. Ukáže mi ji a já jsem znovu zaskočen.

„Poznáváte to, pane Lockwoode?“

Abych si získal čas, navrhnu: „Říkejte mi Win.“

„Poznáváte to, Wine?“

„Víte, že ano.“

„Jde o erb vaší rodiny, viďte?“

„Ano, to jde.“

„Pochopitelně nám potrvá dost dlouho, než byt oběti prohledáme,“ pokračuje.

„To už jste říkala.“

„Ale v šatně v téhle ložnici jsme našli jednu věc,“ usměje se. Musím uznat, že je to hezký úsměv. „Jenom jednu.“

Čekám.

Lopez se vrátí a za ním technik s kufříkem z aligátoří kůže se zdeformovaným kovovým zavíráním. Poznávám ho, ale nemůžu tomu uvěřit. Nedává to smysl.

„Poznáváte ten kufřík?“ zeptá se agentka.

„Měl bych?“

Ale pochopitelně poznávám. Teta Plum nechala před lety takový udělat pro každého mužského člena rodiny. Všechny zdobil rodový erb a iniciály majitele. Když mi ho dala – tenkrát mi bylo čtrnáct –, usilovně jsem se snažil nešklebit. Nevadí mi nákladné a přepychové věci. Zato mi vadí věci vulgární a zbytečné.

„Jsou na něm vaše iniciály.“

Technik kufřík naklonil tak, aby bylo vidět nevkusný barokní monogram:

WHL3

„To jste vy, viďte? WHL3 – Windsor Horne Lockwood Třetí, že?“

Nepohnu se, nepromluvím, nedávám nic znát. Ale aniž bych se snažil přehánět, ten objev vychýlil osu mého světa.

„Povíte nám tedy, pane Lockwoode, co tu dělá vaše zavazadlo?“

3. KAPITOLA

Youngová s Lopezem chtějí vysvětlení. Začnu tím, co je naprostá pravda – ten kufřík už jsem léta neviděl. Kolik let? Tady mám paměť zakalenější. Hodně, řeknu jim. Víc než deset? Ano. Víc než dvacet? Pokrčím rameny. Mohl bych alespoň potvrdit, že ten kufřík patřil mně? Ne, to bych si ho musel pořádně prohlédnout, otevřít ho, vidět, co je uvnitř. Což se Youngové nezamlouvá. Ani jsem to nečekal. A nemůžu aspoň potvrdit, že ten kufřík vypadá jako můj? Bohužel si nejsem jistý, je mi líto. Ale tohle jsou přece vaše iniciály a váš rodinný erb, podotkne Lopez. Ano, to jsou, což ovšem neznamená, že si někdo nenechal vyrobit duplikát. Proč by někdo něco takového dělal? Nemám ponětí.

A tak dál.

Sejdu po točitém schodišti a postavím se do rohu. Napíšu zprávu svému asistentovi Kabirovi, aby mi okamžitě k Beresfordu poslal auto – nemám chuť se vracet s federálním doprovodem. Nechám ho taky připravit vrtulník k okamžitému odletu do Lockwoodu, rodinného panství ve Filadelfii. Doprava mezi Manhattanem a Filadelfií je nevypočitatelná. V tuhle dobu by to autem trvalo tak dvě a půl hodiny, vrtulník tam bude za pětačtyřicet minut.

A já spěchám.

Na Jednaosmdesáté už na mě čeká černý automobil. Cestou k heliportu na rohu Třicáté a Hudson River zavolám sestřenici Patricii.

„Mluvte zřetelně,“ ozve se z telefonu. Musím se usmát. „Chytrolínko.“

„Promiň, bratránku. Jsi v pořádku?“

„Jsem.“

„Už ses dlouho neozval.“

„Ani ty ne.“

„Tak čemu vděčím za to potěšení?“

„Za chvíli odlétám vrtulníkem do Lockwoodu.“ Patricia mlčí.

„Můžeme se tam sejít?“

„V Lockwoodu?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Za hodinu.“

Zaváhá, což je pochopitelné. „Nebyla jsem tam už…“

„Já vím.“

„Mám důležitou schůzku.“

„Zruš ji.“

„Jen tak?“ Čekám.

„Co se děje, Wine?“ Pořád čekám.

„Tak dobře,“ pochopí. „Kdybys mi to chtěl povědět do telefonu, udělal bys to.“

„Tak za hodinu,“ rozloučím se a hovor ukončím.

Letíme přes most Benjamina Franklina přes řeku Delaware, která odděluje New Jersey od Pensylvánie. O tři minuty později se před námi objeví panství Lockwood, zasloužilo by si vlastní soundtrack. Vrtulník AgustaWestland AW169 mine staré kamenné zdi, chvíli zůstane viset nad mýtinou a nakonec přistane v místě, jemuž ještě pořád říkáme „nové stáje“. Už to bude čtvrt století, co jsem původní budovu srovnal se zemí. Pocházela z devatenáctého století a onen symbolický krok byl z mé strany nezvykle přecitlivělý. Přesvědčil jsem sám sebe, že když to dám strhnout a přestavět, zůstanou vzpomínky utopené v těch troskách.

Nezůstaly.

Když jsem do Lockwoodu vzal poprvé svého přítele Myrona – chodili jsme do prváku na vysoké a měli zrovna prázdniny mezi semestry –, zavrtěl hlavou a prohlásil: „Vypadá to jako Wayne Manor.“ Pochopitelně tím narážel na Batmana – původně televizní pořad, kde hrál Adam West a Burt Ward. To byl jediný Batman, jakého jsme uznávali. A chápal jsem, proč to řekl. I naše panství disponovalo určitou aurou velkoleposti a smělosti. Wayne Manor je ovšem z červených cihel, zatímco Lockwood z šedivého kamene. Za ty roky leccos přibylo, dvě vkusné, byť ohromné přístavby po obou stranách. Nová křídla jsou pohodlná, s klimatizací, světlejší a vzdušnější. A přece jako by se až moc snažila. Jsou to kopie. Já potřebuju být v původních kamenných zdech. Potřebuju cítit tu vlhkost, zatuchlost, průvan.

Ale dnes už sem jezdím jen na návštěvu.

Nigel Duncan, dlouholetý komorník a právník naší rodiny – ano, je to bizarní směska –, už čeká, aby mě přivítal. Je skoro holohlavý, má přehazovačku ze tří pramenů a dvojitou bradu. Na sobě má teplákovou soupravu tón v tónu – šedivé tepláky s logem Villanovy a se šňůrkou ve vypouklém pase a zrovna tak šedivou mikinu s kapucí a s logem Pensylvánské univerzity na prsou.

Zamračím se. „Nuda, nuda, šeď, šeď.“

Vysekne poklonu. „Přál by si pan Win, abych nosil frak?“ Myslí si, jak je vtipný.

„A tohle jsou conversky Chucka Taylora?“ ukážu na jeho tenisky.

„Jsou perfektní,“ prohlásí.

„Pokud člověk chodí na základku.“

„Au.“ Pak dodá: „Nečekali jsme vás, pane Wine.“

S tím „pánem“ si mě dobírá. Nechám ho. „Ani já nečekal, že se tu objevím.“

„Jak se máte?“

„Senzačně.“

Chvílemi mluví s britským přízvukem, ale narodil se tady. Jeho otec pracoval pro mého dědečka, tak jako Nigel pracuje pro mého otce. Jen to vzal trochu jinou cestou. Můj otec mu zaplatil studium práv na Pensylvánské univerzitě, aby mu zajistil něco „víc“ než život pouhého komorníka, a přece mu spoutal ruce závazkem zůstat napořád v Lockwoodu podle rodinné tradice.

Poznámka autora: Boháči umí výtečně využívat velkorysost, aby dostali, co chtějí.

„Zůstanete na noc?“ ptá se.

„Ne.“

„Váš otec spí.“

„Nebuďte ho.“

Zamíříme k hlavnímu domu. Zajímá ho, proč jsem se objevil, ale otázku nepoloží.

„Víte, ten váš úbor krásně ladí se zdejším zdivem,“ poznamenám.

„Proto ho taky nosím. Je to maskování.“

Po stájích se jen krátce ohlédnu. Všimne si, ale předstírá opak.

„Brzy dorazí Patricia,“ upozorním ho.

Zastaví se, otočí se ke mně. „Myslíte svoji sestřenici Patricii?“

„Přesně tak,“ ujistím ho.

„Propána.“

„Uvedete ji do obývacího pokoje?“

Vzápětí se tam vydám po kamenném schodišti. Ještě je tu cítit závan tabáku do dýmky. Vím, že to není možné, že v téhle místnosti nikdo nekouřil fajfku už skoro čtyřicet let, že mě jen šálí smysly. Přesto je pro mě ten závan skutečný. Možná vůně opravdu přetrvávají, zejména ty, co nám připadají konejšivé.

Dojdu ke krbu a zadívám se na prázdný rám tam, kde kdysi visel Vermeer. Picasso sídlil na protější stěně. To byla celá „Lockwoodská sbírka“ – tři sta milionů dolarů v podobě pouhých dvou pláten. Zaslechnu za sebou cvakání podpatků po mramoru. A vím, že tento zvuk nevydávají tenisky Chuck Taylor.

Nigel si odkašle. Zůstávám k nim zády.

„Nechcete doopravdy, abych ji ohlašoval, viďte?“ Otočím se a je tam. Sestřenice Patricia.

Přelétne pohledem místnost, pak mě. „Je dost zvláštní se tu zase ocitnout,“ poznamená.

„Už je to dávno,“ pronesu.

„Souhlasím,“ dodá Nigel.

Oba se na něj podíváme. Pochopí.

„Kdybyste mě potřebovali, budu nahoře.“

Opustí místnost a zavře za sebou masivní dveře. Zacvaknou se zlověstným zaduněním. My s Patricií chvíli mlčíme. Je jí přes čtyřicet, podobně jako mé maličkosti. Naši otcové byli bratři. Oba, Windsor Druhý i Aldrich, byli světlí blonďáci, opět podobně jako má maličkost, zato Patricia je po své matce Aline, Brazilce z Fortalezy. Strýc pohoršil celou rodinu, když si dvacetiletou krásku přivezl z dlouhé charitativní cesty po Jižní Americe do Lockwoodu. Patricia má krátké tmavé vlasy, elegantní sestřih. Její oči ve tvaru mandlí září. Když je uvolněná, čiší z ní jímavá melancholie a zarážející krása. Její postava osciluje někde mezi úchvatnou a fotogenickou.

„Tak co se stalo?“ chce vědět.

„Našli toho Vermeera.“

Je ohromená. „Jako fakt?“

Vylíčím jí okolnosti s vetešníkem, věží v Beresfordu a vraždou. Neproslul jsem taktem ani jemnocitem, přesto se skutečně snažím stupňovat při vyprávění napětí. Patricia mě sleduje svýma zvídavýma očima a já se propadám zpátky v čase. Jako děti jsme se po tomhle území toulali celé hodiny v kuse. Hráli jsme tu na schovávanou. Jezdili na koních. Plavali v bazénu a v jezírku. Hráli jsme šachy, ovčinec, cvičili se v golfu a v tenise. Když mi začalo rodinné sídlo připadat moc pompézní nebo pochmurné, což pro ně bylo typické, sestřenice se na mě podívala, protočila panenky a já se usmál.

Zatím jsem řekl jen jedinému člověku, že ho mám rád. Jedinému. Ne, nešeptal jsem to nějaké výjimečné ženě, která mi nakonec zlomila srdce – moje srdce nebylo nikdy zlomené, dokonce ani naštípnuté.

Pověděl jsem to svému platonickému kamarádovi Myronu Bolitarovi. Zkrátka jsem v životě nepotkal velkou lásku, jen velké přátelství. S příbuznými to bylo podobné. Spojuje nás krev. S otcem, tetami, strýci, bratranci a sestřenicemi mám srdečné, důležité, a dokonce silné vztahy. S matkou jsem v podstatě žádný neměl – neviděl jsem ji a nemluvil s ní od svých osmi let, dokud v mých třiceti nezemřela.

Tím vám velmi zdlouhavě vysvětluju, že Patricia byla vždycky moje oblíbená příbuzná. Dokonce i po velké roztržce mezi našimi otci, kvůli níž do Lockwoodu od puberty nezavítala. Ani po té zničující tragédii, která roztržku učinila nenapravitelnou, a tím pádem věčnou.

Když jí všechno dopovím, konstatuje: „Tohle jsi mi mohl kompletně říct do telefonu.“

„Mohl.“

„Tak o co ještě jde?“ Zaváhám.

„No nazdar,“ pronese.

„Prosím?“

„Oddaluješ to, Wine. Což vůbec nemáš v povaze. No nazdar, je to hodně zlé, co?“ Popojde ke mně. „Tak povídej.“

Prostě to jenom vyslovím: „Kufřík od tety Plum.“

„Co s ním?“

„Ten vetešník neměl jenom Vermeera. Měl i ten kufřík.“

Nějakou dobu mlčíme, Patricia to potřebuje strávit. Dopřeju jí čas.

„Jak to myslíš, že měl ten kufřík?“

„Prostě tak. Byl tam, v jeho bytě.“

„Tys ho viděl?“

„Viděl.“

„A oni netuší, kdo ten chlap byl?“

„Přesně tak. Nepodařilo se jim ho identifikovat.“

„Viděl jsi tělo?“

„Jenom fotku jeho tváře.“

„Popiš ho.“ Udělám to.

„Takže to může být kdokoli,“ konstatuje, když dopovím.

„Jo.“

„Na tom nesejde,“ opáčí. „Vždycky nosil lyžařskou kuklu. Nebo… nebo mi zavazoval oči.“

„Já vím,“ řeknu znovu, tentokrát vážněji.

Kyvadlové hodiny v koutě začnou odbíjet. Mlčky čekáme, než skončí.

„Ale pořád je tu šance, nebo dokonce pravděpodobnost…“ Popojde ještě blíž. Na začátku jsme stáli každý na jednom konci místnosti. Teď nás dělí tak metr. „Že by tentýž chlap, co ukradl ty obrazy, taky…?“

„Nedělal bych předčasné závěry.“

„A co o tom kufříku ví FBI?“

„Nic. Kvůli monogramu a erbu došli k závěru, že je můj.“

„Takže jsi jim nepověděl –“ Ušklíbnu se. „Jistěže ne.“

„Tak… počkej, jsi podezřelý?“ Pokrčím rameny.

„Až zjistí, co ten kufřík doopravdy znamená…“

„Budeme podezřelí oba. Ano.“

Pro ty, kdo to ještě neuhodli, moje sestřenice je skutečně ta Patricia Lockwoodová.

Asi jste viděli její příběh v televizi, každopádně pokud to někdo z vás z nějakého důvodu neví – Patricia Lockwoodová provozuje azylové domy Abeona pro týrané dívky nebo mladé ženy, nebo jak zní současné korektní označení. Je srdcem, duší, pohonem a mediální tváří jedné z nejuznávanějších dobročinných organizací v zemi. Po zásluze získala desítky humanitárních ocenění.

Takže kde začít?

Nebudu se zabývat rodinnou roztržkou, nebudu vám líčit, jak se její a můj otec pohádali, jak spolu ti dva bratři bojovali, jak můj otec, Windsor Druhý, zvítězil a pokořil svého sourozence, protože ve skutečnosti si myslím, že by se otec a strýc byli nakonec usmířili. Historie naší rodiny, stejně jako tolika dalších, chudých i bohatých, je plná trhlin a záplat.

A krev není voda, ovšem taky nenajdete tekutinu tak těkavou. Onomu potenciálnímu usmíření zabránil Velký ukončovač – smrt. Pokusím se shrnout, co se stalo, pokud možno bez emocí:

Před čtyřiadvaceti lety dva muži v lyžařských kuklách zavraždili mého strýce Aldricha Powerse Lockwooda a unesli mou osmnáctiletou sestřenici Patricii. Občas někdo ohlásil, že ji někde viděl – bylo to podobné jako s těmi obrazy, když si to tak vezmu –, ale nikam to nevedlo. Došlo k jedné žádosti o výkupné, brzy se však ukázalo, že jde o podvod.

Bylo to, jako by se po ní slehla zem.

Pět měsíců od únosu zaslechli táborníci poblíž vodopádů v Onočině rokli hysterický křik mladé ženy. Pár minut nato se Patricia vyřítila z lesa a hnala se k jejich stanu.

Byla nahá, obalená špínou.

Pět měsíců.

Policii trvalo týden, než našla malou plastovou boudu, jaké koupíte v hobby marketu. V té Patricii věznili. Na podlaze z udusané hlíny ještě pořád ležela rozbitá pouta, která se jí podařilo rozlomit kamenem. A kbelík na vykonání potřeby. To bylo všechno. Prostor uvnitř činil zhruba dva na dva metry, dveře byly zajištěné visacím zámkem. Zvenčí měla chatka trávově zelenou barvu, tudíž byla v podstatě nepostřehnutelná – našel ji až pes z pátrací jednotky FBI.

Ta bouda si v novinách získala přezdívku „Chatrč hrůz“, poté co uvnitř kriminalisté objevili DNA dalších devíti mladých dívek a žen ve věku od šestnácti do dvaceti let. Dodneška se našla těla jen šesti z nich, všechna pohřbená v okolí.